Номер провадження: 22-ц/813/4164/26 
Справа № 514/1501/24
Головуючий у першій інстанції Тончева Н. М.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді Коновалова В.А., Назарова М.В.
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивачі за первісним позовом та відповідачі за зустрічним позовом - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
представник позивачів за первісним позовом та відповідачі за зустрічним позовом - ОСОБА_3 
позивач за зустрічним позовом та відповідач за первісним позовом - Бородінська селищна рада в особі органу опіки та піклування
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - орган опіки та піклування Болградської районної державної (військової) адміністрації Одеської області
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кисси Віктора Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 18 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Тончевої Н.М., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Бородінської селищної ради в особі органу опіки та піклування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача орган опіки та піклування Болградської районної державної (військової) адміністрації Одеської області про скасування усиновлення та за зустрічним позовом органу опіки та піклування Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача орган опіки та піклування Болградської районної державної (військової) адміністрації Одеської області про позбавлення батьківських прав,-
установив:
Короткий зміст позовних вимог.
Позивачі за первісним позовом звернулись до суду з позовом до відповідача, в якому просять скасувати усиновлення ними ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та виключити з актового запису про народження №15 від 06 вересня 2001 року складеного виконавчим комітетом Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області відомості про те, що вони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Свої вимоги мотивують тим, що рішенням Тарутинського районного суду Одеської області №514/451/18 від 17 травня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оголошено усиновлювачами та батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з внесенням відповідних змін до актового запису про народження дитини.
Однак, порозуміння з дитиною не досягнуто, теплі почуття до дитини втрачені через її складний характер. На теперішній час дитина влаштована на цілодобове перебування до центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Болградської РДА і не бажає повертатись додому. Враховуючи наведене, виконання батьківських обов`язків стає неможливим. Просили позовні вимоги задовольнити.
Крім того, представником органу опіки та піклування Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області подано до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Тарутинського районного суду Одеської області №514/451/18 від 17 травня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оголошено усиновлювачами та батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з внесенням відповідних змін до актового запису про народження дитини. Як вбачається з повідомлення про встановлення контакту з дитиною виданого Центром соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тарутинської районної державної адміністрації від 06 квітня 2018 року №02-02/146 між усиновлювачами та дитиною відбулися знайомство та контакт. Окрім того у матеріалах справи №514/451/18 наявні висновок про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини від 29.11.2017 року, витяг з історії розвитку дитини, копія рішення суду про позбавлення батьківських прав попередніх усиновлювачів де зазначено, що рідна сестра дитини померла за не з`ясованих обставин. Тобто вся інформація стосовно усиновленої дитини усиновлювачам була надана та протягом шести років дитина мешкала разом із ними. В подальшому рішенням Тарутинського районного суду у справі №514/1204/24 ОСОБА_1 була визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, у зв`язку з тим, що 03 липня 2024 року біля 14 години 00 хвилин ОСОБА_1 знаходячись за місцем проживання, вчинила домашнє насильство психологічного характеру, відносно доньки ОСОБА_6 , а саме голосно кричала, чим завдала шкоду психологічному здоров`ю дитини. Наведене свідчить про порушення усиновлювачами приписів частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства», яка наголошує, що кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Дисципліна і порядок у сім`ї, навчальних та інших дитячих закладах мають забезпечуватися на принципах, що гуртуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Рішенням виконавчого комітету №425 від 04 липня 2024 року «Про негайне відібрання малолітньої дитини від батьків» ОСОБА_6 було відібрано від батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Згідно повідомлення Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Болградської РДА №02-02/150 від 05 липня 2024 року ОСОБА_6 04 липня 2024 року було влаштовано на цілодобове перебування до центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Болградської РДА. 04 липня 2024 року, на адресу начальника служби у справах дітей, ОСОБА_1 була складена заява у якій вона висловлює прохання про вилучення дитини з їхньої сім`ї та наполягає на позбавлені батьківських прав, зазначаючи, що відносини між ними не склалися, дитина краде вдома і у друзів, саме тому у неї і немає друзів. Водночас у тій саме заяві зазначено, що дитина без дозволу усиновлювачів приводить друзів до їхнього будинку. Враховуючи взаємовиключні ствердження наведені у заяві можна дійти висновку, що такі ствердження направлені на створення як найгіршого враження про дитину. Членами комісії з питань захисту прав дитини Бородінської селищної ради було прийнято рішення щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав усиновлювачів. Жодних доказів обставин наведених у первісному позові усиновлювачами не надано, водночас безперечним є факт того, що ОСОБА_1 визнано винною у домашньому насильстві, те що усиновлювачі не позбавлені батьківських прав та обов`язків жодного разу з 04 липня 2024 року не відвідали дитину та не поцікавилися її здоров`ям та розвитком.
З урахуванням наведеного, просила задовольнити вимоги за зустрічним позовом.
Позивачі за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали суду заперечення на зустрічну позовну заяву, в яких посилались на наступне. Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області №514/451/18 від 17 травня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оголошено усиновлювачами та батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з внесенням відповідних змін до актового запису про народження дитини. Однак, із самого початку проживання ОСОБА_6 в їх сім`ї стало зрозуміло, що це дуже складна дитина. Спочатку вони вважали, що це є наслідком того, що вона була позбавлена батьківського піклування, а тому почали приділяти дуже багато уваги до її виховання: намагалися їй роз`яснювати основні елементарні правила поведінки, огортали любов`ю, прививали любов і повагу до ближніх, проводили з нею багато часу. Стежили щоб вона відвідувала школу щодня, цікавились її навчанням тощо.
В будинку створені всі належні умови для проживання. Для ОСОБА_6 була облаштова окрема кімната з усім необхідним. Продуктами харчування, одягом, засобами гігієни шкільним приладдям вона була забезпечена достатньої необхідності. Але всі їх намагання зводилися нанівець. Дитина не сприймала і не сприймає їх як батьків, не проявляє хоча б елементарної поваги, не цінує їх старання.
Її поведінка з кожним днем ставала все більш нестерпнішою. Вона почала брехати систематично красти як вдома, так і у чужих. Без їх відома приводила до дому друзів. На їх зауваження заходи виховного характеру взагалі не реагувала, висновків ніяких не робила. Вони неодноразово зверталися за допомогою до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Болградської РДА. Ефекту вистачало на декілька днів і дитина починала повторювати негативні вчинки. 04 липня 2024 року ОСОБА_6 самовільно пішла з дому. На даний час вона влаштована на цілодобове перебування до центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Болградської РДА. На цьому підґрунті між ними і дитиною вже давно немає порозуміння, вони зовсім втратили теплі почуття до дитини і не можуть більше терпіти її негативні риси характеру. Вони здійснювали різноманітні дії для налагодження гармонійних та сімейних відносин з дитиною. Піклувалися про її фізичний і духовний розвиток, навчання, спілкувалися з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; надавали їй доступ до культурних та інших духовних цінностей; сприяли засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; виявляли інтерес до її внутрішнього світу; створювали умови для отримання нею освіти. Поведінка дитини негативно вплинула на взаєморозуміння в сім`ї, з приводу чого виникли конфліктні відносини, та призвело до ускладнень стосунків між ними та дитиною поза їх волею. При таких обставинах, які склалися незалежно від їх волі, вони не можуть спільно проживати з дитиною та виконувати батьківські обов`язки. На підставі викладеного, вважають, що позовні вимоги Органу опіки та піклування Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області щодо позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів є необґрунтованими та такими що не відповідають вимогам закону. З урахуванням наведеного, просили у задоволенні зустрічного позову відмовити.
Короткий зміст оскаржуваного рішення
Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 18 червня 2025 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Бородінської селищної ради в особі органу опіки та піклування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача орган опіки та піклування Болградської районної державної (військової) адміністрації Одеської області про скасування усиновлення відмовлено, зустрічний позов органу опіки та піклування Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача орган опіки та піклування Болградської районної державної (військової) адміністрації Одеської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено. 
В обґрунтування оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначав, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели і судом не встановлено неможливості виконання усиновлювачами своїх батьківських обов`язків незалежно від їх волі у стосунках, які склалися між усиновлювачами та дитиною.
На підставі викладеного, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 238 СК України, для скасування усиновлення, а саме, що між усиновлювачами і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювачів, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачами своїх батьківських обов`язків, а тому у задоволенні первісного позову необхідно відмовити.
Проаналізувавши встановлені обставини справи в частині зустрічних позовних вимог про позбавлення батьківських прав та надавши їм правову оцінку, судом першої інстанції встановлено, що батьки свідомо ухиляються від виконання батьківських обов`язків стосовно усиновленої ними дитини. Наявні об`єктивні і безсумнівні докази винної поведінки подружжя та їх свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно усиновленої дитини, та враховуючи якнайкраще забезпечення інтересів дитини, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для позбавлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_6 .
Встановивши відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від обов`язку утримувати дитину ОСОБА_6 , суд дійшов до висновку про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_6 .
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням 26 липня 2025 ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся засобами поштового зв`язку з апеляційною скаргою до Одеського апеляційного суду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити вимоги первісного позову та відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що вони не погоджуємося з прийнятим рішенням, вважаємо його таким, що не відповідає вищезазначеним вимогам закону, а тому є безпідставним та незаконним.
Вказують, що суд першої інстанції всупереч вимогам закону прийняв зустрічну позовну заяву відповідача, чим допустив порушення норм процесуального права.
Суд першої інстанції приймаючи рішення не навів, а у чому виражаються справедливий баланс та найкращі інтересів дитини.
Тобто він керувався не законом, а доцільністю, враховувавши тільки матеріальний аспект, незважаючи на те, що це не відповідає обставинам справи та суперечить найвищим інтересам дитини на забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.
Більше того, відповідно до ст.171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім?ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім?ї.
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
Проте, суд першої інстанції проігнорував зазначені вимоги Закону, при тому, що на час розгляду справи ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виповнилося 13 років, вона не страждає недоумством, не має психічної чи іншої тяжкої невиліковної хвороби, тому могла висловити свою думку.
Це також є грубим порушенням норм матеріального права.
Єдине, що ставиться судом першої інстанції у провину ОСОБА_1 та ОСОБА_2 це те, що вони нібито після усиновлення та погіршення стосунків між усиновлювачами та усиновленою дитиною, не зверталися до фахівців з метою встановлення причин неналежної поведінки дитини й ухилилися від надання допомоги щодо вирішення питання її психоемоційного стану, а після влаштування малолітньої ОСОБА_6 до комунального закладу дитину не відвідували, її здоров?ям та розвитком не цікавилися, хоча продовжували бути її батьками й мали відповідні як права, так і обов?язки щодо дитини. Тобто повинні були нести повну відповідальність за здоров?я та психоемоційний стан дитини, чого не робили.
Явка в судове засідання
Позивачі та їхній представник з`явились до судового засідання та надала свої пояснення, інші учасники справи належним чином повідомлені про місце, час та дату судового засідання до суду не з`явились, заяв про відкладення не подавали, що не перешкоджає розгляду відповідно до ст. 372 ЦПК України.
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судовою колегією встановлено, що 18 березня 2015 року за актовим записом №26 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тарутинського районного управління юстиції в Одеській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , внаслідок чого остання отримала прізвище « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 17 травня 2018 року №514/451/18:  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оголошено усиновлювачами та батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; внесено зміни у актовий запис № 15 вчинений 06 вересня 2011 року виконавчим комітетом Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: прізвище « ОСОБА_4 » змінено на прізвище « ІНФОРМАЦІЯ_10 », по батькові « ОСОБА_4 » змінено на « ІНФОРМАЦІЯ_10 », дата народження « ІНФОРМАЦІЯ_5 » змінена на « ІНФОРМАЦІЯ_6 », відомості про батька « ОСОБА_16 » змінено на « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , громадянин України», відомості про матір « ОСОБА_17 » змінено на « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , громадянка України».
З матеріалів цивільної справи №514/451/18 вбачається, що між усиновлювачами та дитиною відбулися знайомство та контакт, що підтверджується повідомленням про встановлення контакту з дитиною виданого Центром соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тарутинської районної державної адміністрації від 06 квітня 2018 року №02-02/146.
Крім того, у матеріалах справи №514/451/18 наявні: 
висновок про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини ОСОБА_4 від 29 листопада 2017 року, згідно дитина має змішані специфічні розлади психологічного розвитку; збіжна косоокість; гіперметромія слабкого ступеня; група здоров`я ІІІ;
витяг з історії розвитку дитини ОСОБА_4 від 11 січня 2018 року, згідно якого дитина має змішаний специфічний розлад психологічного розвитку; фізичний розвиток задовільний;
рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 08 грудня 2017 року про позбавлення батьківських прав попередніх усиновлювачів ОСОБА_4 із зазначенням підстав для позбавлення батьківських прав.
Тобто уся інформація стосовно усиновленої дитини усиновлювачам була надана та вони були з нею ознайомлені.
Згідно Акту обстеження умов проживання №16 від 04 липня 2024 року в будинку АДРЕСА_1 , де мешкають ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , дитина ОСОБА_6 прийшла пішки 03 липня 2024 року та попросила прихистити її на ніч. На момент перевірки в будинку перебувала малолітня дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дитина втекла з дому батьків (будинок АДРЕСА_2 ). Додому повертатись категорично відмовлялась, пояснивши, що її вдома б`ють. Батькам було відоме місцезнаходження дитини, забирати дитину вони відмовились, повідомили про бажання повернути дитину до притулку.
З протоколу бесіди з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04 липня 2024 року встановлено, що вона проживала в родині ОСОБА_1 з 2018 року, за період проживання між батьками та нею не склались теплі відносини, дитину часто словесно ображають, навіть фізично карають через те, що вона не слухається, не охайно поводиться з власними речами та не завжди виконує роботу по дому. Не витримавши психологічного тиску з боку матері, дитина вирішила піти до знайомого хлопця, який мешкає в селі Богданівка. Поки мати була в будинку, вдяглась та пішла, після 18 години була в Богданівці , де залишилась у бабусі свого знайомого, де її нагодували та вклали спати. В родині дитина знаходитися не бажає, через систематичні образи та психологічний тиск з боку батьків, які їй не довіряють. За результатами бесіди було вирішено малолітню ОСОБА_6 негайно вилучити з родини та направити до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Болградської РДА.
З акту проведення оцінки рівня безпеки дитини від 04 липня 2024 року вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було знайдено в будинку АДРЕСА_1 , де мешкають ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , куди вона прийшла пішки з сусіднього села. Дитина налякана, категорично відмовляється повертатись додому, проситься до притулку, зазначила, що мати її б`є за провини. Батькам повідомили місцезнаходження дитини, але вони категорично відмовились її забирати, наполягають на позбавленні їх батьківських прав.
З протоколу бесіди з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 від 04 липня 2024 року встановлено, що вона 6 років тому спільно з чоловіком ОСОБА_2 вдочерили ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Більшість часу проживання з дитиною, порозуміння не знаходили. Після останньої сварки ОСОБА_6 залишила місце свого проживання. За результатами бесіди було вирішено малолітню ОСОБА_6 негайно вилучити з родини та направити до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Болградської РДА для подальшого вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав.
04 липня 2024 року, на адресу начальника служби у справах дітей Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області, ОСОБА_1 була складена заява у якій вона висловлює прохання про вилучення дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з їхньої сім`ї та наполягає на позбавлені батьківських прав, зазначаючи, що відносини між ними не склалися.
Рішенням виконавчого комітету Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області №425 від 04 липня 2024 року «Про негайне відібрання малолітньої дитини від батьків» ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було відібрано від батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Згідно повідомлення Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Болградської РДА №02-02/150 від 05 липня 2024 року ОСОБА_6 04 липня 2024 року було влаштовано на цілодобове перебування до центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Болградської РДА.
Згідно Акту обстеження умов проживання №17 від 05 липня 2024 року в будинку АДРЕСА_2 , де мешкають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , умови проживання задовільні, в будинку наявні усі необхідні меблі, посуд, електроприлади, достатня кількість продуктів харчування. У дитини окрема кімната, облаштована усім необхідним, наявний сезонний одяг, іграшки, приладдя. ОСОБА_6 після сварки залишила місце проживання.
Згідно характеристики наданої філією Ламбрівська гімназія ОЗ Бородінського ліцею  ОСОБА_6 дисциплінована учениця. Має добрий загальний розвиток. ОСОБА_23 стримана, дисциплінована, самостійна. До вчителів та працівників гімназії ставиться з повагою, ввічлива. Активна учасниця в громадському житті гімназії та класу.
Згідно характеристики наданої Богданівським старостинським округом №134 від 07 липня 2024 року ОСОБА_2 спиртні напої не вживає. Офіційно ніде не працює. Має дохід з підробітків. Скарг на нього не надходило, відносини з мешканцями села доброзичливі. Неодноразово до старостату зверталася класний керівник з питання її учениці ОСОБА_6 , про її перебування сім`ї.
Згідно характеристики наданої Богданівським старостинським округом №133 від 07 липня 2024 року ОСОБА_1 спиртні напої не вживає. Офіційно ніде не працює. Має дохід шиттям одягу на дому. Скарг на неї не надходило, відносини з мешканцями села доброзичливі. Неодноразово до старостату зверталася класний керівник з питання її учениці ОСОБА_6 , про її перебування в сім`ї.
Постановою Тарутинського районного суду Одеської області від 15 липня 2024 року по справі №514/1204/24, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
З матеріалів справи №514/1204/24 вбачається, що 06 липня 2024 року ст. ДОП ВП №2 Болградського РВП ГУНП в Одеській області капітаном поліції Іскімжи А.І. було складено протокол серії ВАД №103373 відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме через те, що ОСОБА_1 03 липня 2024 року близько 14 години 00 хвилин знаходяться за місцем свого мешкання в будинку АДРЕСА_2 вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме голосно кричала.
Згідно висновку членів комісії з питань захисту прав дитини Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області №430 від 17 липня 2024 року, доцільно позбавити батьківських прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у відношенні їх доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Бородінської селищної ради в особі органу опіки та піклування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача орган опіки та піклування Болградської районної державної (військової) адміністрації Одеської області про скасування усиновлення необхідно відмовити, а зустрічний позов органу опіки та піклування Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача орган опіки та піклування Болградської районної державної (військової) адміністрації Одеської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками з огляду на наступне.
Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Разом із цим, відповідно до ч 3. ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Так, відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Щодо посилання скаржника про прийняття судом першої інстанції в супереч вимогам закону зустрічної позовної заяви, колегія суддів зазначає наступне.
У відповідності до ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.
Зустрічний позов - це активний захист проти позову. Зустрічним позовом є позов первісного відповідача до первісного позивача. Зустрічний позов в залежності від ситуації може бути найбільш дієвим засобом захисту відповідача проти позову, тому що спрямований на повне чи часткове виключення підстав первісного позову.
Ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 16 вересня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Роз`яснено відповідачу, що він має право протягом 15 календарних днів з дня отримання цієї ухвали надіслати суду відзив на позовну заяву.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що підтвердження факту отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження матеріали справи не містять.
14 жовтня 2024 року на адресу районного суду надійшла заява про надання часу для складання зустрічного позову.
В обґрунтування відповідач зазначив, що фактично позивачі зверталися до суду у зв`язку із їхньою незгодою з поданням Органом опіки та піклування Бородінської селищної ради позовної заяви про позбавлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 батьківських прав (справа № 514/1195/24), пори те, що на момент звернення провадження у справі № 514/1195/24 було відкрите і маючи можливість подати зустрічний позов. Вважають, що позивачі звернулися до суду з окремим позовом, бажаючи уникнути у судовому процесі обставини які є підставою для позбавлення їх батьківських прав, що у подальшому безперечно матиме суттєвий вплив на права та інтереси малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 . Відповідно до частини 2 статті 194 ЦПК України до зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу Відповідно до пункту 6 частини 4 статті 185 ЦІК позовна заява повертається позивачеві у випадках коли позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляд. Наведене виключало можливість Органу опіки та піклування Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області звернутися до суду із зустрічним позовом, тому орган опіки та піклування вимушений був звернутися до суду із заявою про залишення позовної заяви у справі № 514/1195/24 без розгляду. Ухвалою від 09 жовтня 2024 року Тарутинський районний суд Одеської області у справі № 514/1195/24 задовольнив заяву Органу опіки та піклування Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області про залишення позовної заяви без розгляду, що надала можливість звернення із зустрічним позовом у справі № 514/1501/24. 
Питання прийняття зустрічного позову були предметом дослідження суду першої інстанції в судових засіданнях призначених на 14 жовтня 2024 року та 02 грудня 2024 року. Суд дослідивши заяву про надання часу для складання зустрічного позову та вислухавши сторін прийняв судове рішення про прийняття зустрічної позовної заяви органу опіки та піклування Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області про позбавлення батьківських прав. 
На підставі вищевикладеного колегія суддів доходить висновку, що доводи скаржника в даній частині апеляційної скарги не є обґрунтованими та відповідно не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Щодо первісного позову про скасування усиновлення, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статей 32, 51 Конституції України, статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство.
У статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
За змістом частин першої, другої та шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Відповідно до статті 207 СК України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 232 СК України усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.
В контексті положень про усиновлення та батьківство усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька (матері) стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися її вихованням та розвитком таким чином і в такому обсязі, які в мінімальному значенні закріплені у законодавстві та визначаються загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання у звичайних побутових обставинах.
З метою недопущення порушення інтересів дитини частиною першою статті 238 СК України передбачено виключний перелік підстав, за наявності яких суд може скасувати усиновлення.
Так, у частині першій статті 238 СК України зазначено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків.
Колегією суддів досліджуючи матеріали справи встановлено, що подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12 січня 2018 року перебували на обліку у Службі у справах дітей Тарутинської РДА як кандидати в усиновлювачі, обрали собі дитину для усиновлення, шість років після усиновлення дитина проживала у сім`ї.
Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.
Відповідно до частини першої, четвертої статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей, ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про усиновлення дітей» від 15 лютого 2011 року № 3017-VI, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом.
Отже, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років.
Основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди між усиновлювачем та усиновленим в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача та інші обставини, що негативно впливають на емоційний стан дитини.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2022 року у справі № 343/1092/20 (провадження № 61-7355св21).
Отже, одним із головних критеріїв щодо забезпечення усиновленої дитини духовним та фізичним розвитком є сім`я. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що розвиток дитини, її виховання базується насамперед на сімейному вихованні.
Завдання інституту усиновлення полягає у формуванні стабільних та гармонійних умов життя усиновленої дитини, тому, насамперед, стабільними, незмінними повинні бути самі відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення. Припинення таких відносин може тяжко травмувати дитину та істотно відобразитися на її інтересах.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Свої вимоги позивачі в суді першої інстанції мотивують тим, що порозуміння з дитиною не досягнуто, теплі почуття до дитини втрачені через її складний характер, поведінку дитини, яка схильна до обману та крадіжок.
Однак, на думку суду така характеристика поведінки ОСОБА_6 зі сторони її батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 може сприйматися як припущення. Жодних доказів на підтвердження своїх припущень поведінки ОСОБА_6 позивачі в позовній заяві не зазначають та не надають таких доказів до суду.
Позивачами не було доведено обставин про те, що поведінка дитини, під час проживання в їх сім`ї, змінилась настільки, що негативно вплинуло на взаєморозуміння в сім`ї, з приводу чого виникли конфліктні відносини та призвело до ускладнень стосунків між батьками та дитиною поза волею позивачів. Встановлені у справі обставини вказують на те, що саме поведінка позивачів вплинула на їх стосунки з дитиною, зокрема батьки (усиновлювачі) не вчинили жодних дій для налагодження гармонійних та сімейних відносин між ними та дитиною.
При цьому, після усиновлення та погіршення стосунків між усиновлювачами та усиновленою дитиною, усиновлювачі не зверталися до фахівців з метою встановлення причин неналежної поведінки дитини й ухилилися від надання допомоги щодо вирішення питання її психоемоційного стану.
Матеріали справи не містять доказів фахової допомоги малолітній ОСОБА_6 з метою вирішення питання її психоемоційного стану та встановлення причин такої поведінки. Тобто батьки не сприяли вирішенню конфліктних ситуацій між ними та дитиною, про які вони зазначали, звертаючись до суду із позовом про скасування усиновлення.
Навпаки єдиним способом вирішення конфлікту між батьками та дитиною було звернення до відповідного органу опіки та піклування з метою повернення дитини й влаштування її до комунального закладу, в якому вона перебувала раніше, на повне державне утримання та до суду з позовом про скасування усиновлення.
Після влаштування малолітньої ОСОБА_6 до комунального закладу подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дитину не відвідували, її здоров`ям та розвитком не цікавилися, хоча продовжували бути її батьками й мали відповідні як права, так і обов`язки щодо дитини. Тобто повинні були нести повну відповідальність за здоров`я та психоемоційний стан дитини, чого не робили (постанова Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 175/1713/20 (провадження № 61-189св22).
Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели і судом апеляційної інстанції, як і судом першої інстанції, не встановлено неможливості виконання усиновлювачами своїх батьківських обов`язків незалежно від їх волі у стосунках, які склалися між усиновлювачами та дитиною.
На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 238 СК України, для скасування усиновлення у зв`язку з їх недоведеністю.
Щодо зустрічного позову про позбавлення усиновлювачів батьківських прав, колегія судів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 242 СК України, якщо усиновлювач був записаний матір`ю, батьком усиновленої ним дитини, він може бути позбавлений батьківських прав за наявності підстав, встановлених у статті 164 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, на підставі якої заявлено зустрічний позов, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто особа має повністю розуміти наслідки своєї винної поведінки.
Позбавлення батьківських прав (тобто позбавлення прав на виховання, захист інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особливої уваги потребує вирішення питання позбавлення батьківських прав усиновлювачів, оскільки вони стали батьками внаслідок особистого волевиявлення на батьківство.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України) і допускається лише у разі, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, за наявності вини в діях батьків.
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У частинах 7, 8 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2022 року у справі № 175/1713/20.
Суд виходить у цій справі з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце не тільки коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, що є основою батьківського піклування дитиною. Але й коли батьки, надаючи дитині житло та необхідне харчування, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини.
Правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено у статті 166 СК України.
Так, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).
Колегією суддів встановлено, що подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які стали батьками дитини на підставі судового рішення, у подальшому не бажають брати участь у вихованні та утриманні дитини, не бажають налагодити стосунки з дитиною, дитина тривалий час знаходиться на вихованні у центрі соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Болградської РДА, а батьки не відвідують її, здоров`ям та розвитком не цікавляться.
Тобто, за час перебування дитини в центрі соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Болградської РДА, батьки самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків.
Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що  ОСОБА_1 притягалась до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства психологічного характеру, відносно доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ..
Посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм закону у зв`язку з тим, що суд не вислухав та не допитав дитину щодо можливості позбавлення батьківських прав її усиновлювачів, колегія суддів вважає необґрунтованими, зважаючи на таке.
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
У частині другій статті 171 СК України закріплено випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 679/1413/14-ц (провадження № 61-10298св18)).
Зважаючи на вікову категорію малолітньої дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання її думки. Коли суд бажає вислухати думку дитини та при цьому не травмувати психіку дитини і уникнути тиску на неї, суд доручає органам опіки та піклування провести невимушену бесіду з дитиною в домашніх або інших комфортних для неї умовах, та повідомити суд про результати цієї бесіди. Проте, суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року в справі № 185/6994/15-ц (провадження № 61-5606св19)).
В суді першої інстанції був допитаний свідок, а саме ОСОБА_25 , яка є психологом Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Болградської районної державної адміністрації Одеської області. Надаючи свої пояснення вона зазначила, що спершу в родині ОСОБА_1 було все добре, потім почались проблеми і відносини в сім`ї погіршились. З дитиною проводились бесіди, діагностувальні тести з метою виявлення причин проблеми. Було виявлено, що стосунки в сім`ї напружені, емоційний зв`язок між батьками та дитиною було втрачено, але ми працювали з дитиною над цими проблемами. Під час проведення з дитиною тестів та бесід було встановлено, мама агресивна, в них виникають конфлікти на побутовому ґрунті, батько до дитини ставився добре. Дитина вже перебуваючи в центрі після вилучення розповідала, що в родині її били, ставили на гречку, не давали їсти. Мама зверталась за порадами та консультаціями, з нею проводились просто бесіди. Батько за допомогою не звертався Вона досі вважає їх своїми батьками, чекає їх. 
Також психологом Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Болградської районної державної адміністрації Одеської області було зазначено, що допитувати дитину в судовому засіданні не можна, оскільки це її травмує.
Відповідно колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального права.
Зважаючи на вказане колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є правильним та належно обґрунтованим, оскільки під час розгляду справи достовірно встановлено, що батьки свідомо ухиляються від виконання батьківських обов`язків стосовно усиновленої ними дитини. Наявні об`єктивні і безсумнівні докази винної поведінки подружжя та їх свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно усиновленої дитини, та враховуючи якнайкраще забезпечення інтересів дитини, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність правових підстав для позбавлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_6 .
Відповідно до висновків ЄСПЛ у справах про права дітей та забезпечення їхніх найкращих інтересів, взаємна потреба батьків і дітей у сімейному контакті один з одним є чи не найважливішою складовою поняття «сімейне життя», і заходи, що перешкоджають задоволенню таких потреб, є втручанням у відповідне право, захищене статтею 8 Конвенції. Тому такі заходи мають обов`язково відповідати нагальній соціальній потребі, що переслідується, та не порушувати справедливий баланс, який повинен бути досягнутий між відповідними конкуруючими інтересами, з пріоритетом забезпечення найкращих інтересів дитини (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2017 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії», заява № 37283/13, від 18 червня 2019 року у справі «Хаддад проти Іспанії», заява № 16572/17).
Крім того, частиною четвертою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення батьківських прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей.
У частині другій статті 166 СК України зазначено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
Відповідно до вимог частини третьої статті 166 СК України при задоволенні позову про позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.
У статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Аналізуючи вищезазначене суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_6 .
Згідно із ч. 1 ст. 190 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, взявши до уваги позицію учасників судового розгляду справи викладену у процесуальних документах, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вирішуючи позов та зустрічний позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, судова колегія приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 18 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя        В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

В.А. Коновалова