Справа № 454/1302/24	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2026 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:
головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,
за участю секретаря Кочмар Н.-Г.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сокаль в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, 
в с т а н о в и в:

Представник позивача – адвокат Конюшко Д.Б. звернувся до суду з даним позовом та просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і належним розміром страхового відшкодування в розмірі 213824,14грн., витрат на складання оцінки збитку в сумі 1650,00грн. та судові витрати по справі.
На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 26.09.2022 року близько 17.00год. на автодорозі «Р-15» сполучення м.Ковель - м.Жовква відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «ЗАЗ 110217» д.н.з. НОМЕР_1 яким керував відповідач та автомобіля марки «Mercedes-Benz E200» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням позивача. Внаслідок вказаної пригоди транспортні засоби отримали механічних пошкоджень із матеріальними збитками.
Винуватцем ДТП визнано відповідача, що стверджується постановою Сокальського районного суду Львівської області від 25.10.2022р.
Зазначає, що цивільно-правова відповідальність як винної особи так і потерпілого не була застрахована на умовах договорів обов`язкового страхування відповідно до положень ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідач не відшкодував завдану шкоду, в результаті чого позивач звертався до суду із позовом про стягнення шкоди в судовому порядку. Однак Сокальським районним судом Львівської області 18.07.2023 року ухвалено рішення, яким відмовлено у позові з тих мотивів, що позивач не реалізував своє право на отримання відшкодування шляхом спочатку звернення до МТСБУ із заявою про отримання регламентної виплати за рахунок фонду захисту потерпілих. Вказане рішення було оскаржено в апеляційному порядку, однак залишено в силі.
Після чого ОСОБА_1 звернувся із заявою до МТСБУ про отримання регламентної виплати за рахунок фонду захисту потерпілих, однак отримав відмову. Таким чином позивач, посилаючись на норми чинного законодавства та судову практику, звернувся до відповідача, як винної особи про відшкодування завданої шкоди, яку підтверджує Звітом №398/10-22 від 09.10.2022р. 
Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 10.04.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
Клопотань сторін про відкладення або про розгляд справи в загальному порядку до суду не надходило.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Судом встановлено, що 26.09.2022 року близько 17.00год. на автодорозі «Р-15» сполучення м.Ковель - м.Жовква відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «ЗАЗ 110217» д.н.з. НОМЕР_1 яким керував ОСОБА_2 та автомобіля марки «Mercedes-Benz E200» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .
Постановою Сокальського районного суду Львівської області №454/2810/23 від 25.10.2022р. водія ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 встановлено, що автомобіль марки «Mercedes-Benz E200» д.н.з. НОМЕР_2 зареєстровано на праві власності за ОСОБА_1 .
З оглянутої копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 встановлено, що автомобіль марки «ЗАЗ 110217» д.н.з. НОМЕР_1 зареєстровано на праві власності за ОСОБА_3 .
Згідно копії витягу, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів станом на 26.09.2022р. на автомобіль марки «ЗАЗ 110217» д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль марки «Mercedes-Benz E200» д.н.з. НОМЕР_2 не знайдено.
З висновку №398/10-22 від 09.10.2022р. встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Mercedes-Benz E200» д.н.з. НОМЕР_2 становить 213824,14грн., визначення фізичного зносу - 0,61, вартість матеріального збитку - 105124,70грн.
Оскільки шкода, завдана внаслідок ДТП не відшкодована позивач звертався до суду із вимогою до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, однак рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 18.07.2023р. відмовлено у задоволенні позову з підстав його не звернення до МТСБУ.
Постановою Львівського апеляційного суду від 20.10.2023р. вказане рішення залишено в силі: «Встановивши, що цивільно-правова відповідальність відповідача як водія, так і власника керованого ним ТЗ на момент ДТП не була застрахована, позивач із заявою про виплату страхового відшкодування (регламентної виплати) до МТСБУ не звертався, проте не втратив такого права, адже за обставинами справи, що переглядається, з моменту ДТП не пройшло три роки (тобто, позовна давність не сплила), суд першої інстанції в цілому дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.».
05.02.2024 року ОСОБА_1 та його представник звернулися до МТСБУ із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про здійснення регламентної виплати за рахунок коштів фонду захисту потерпілих.
Однак МТСБУ відмовило у відшкодуванні шкоди, оскільки на момент ДТП у водія автомобіля марки «Mercedes-Benz E200» д.н.з. НОМЕР_2 був відсутній договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тому зазначений транспортний засіб не підпадає під вимоги п.1.7. ст.1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Звертаючись до суду із даним позовом позивач просив стягнути з винної особи різницю між фактичним розміром страхового відшкодування (регламентної виплати) у порядку ст. 1194 ЦК України
Так ст. 1194 ЦК України встановлює, що особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).
Так, відповідно до ч.1 ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
Згідно з ч.2 ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відтак, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а вартість складників аварійно пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу.
Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (частина перша стаття 1194 ЦК України). Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 зазначено, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).
У статті 37.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено виключний перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування.
У вказаній статті відсутня така підстава відмови у виплаті страхового відшкодування як не забезпечений транспортний засіб.
Відповідно до пп. «а» п. 41.1. ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Підпунктом «г» п. 41.1 ст. визначено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 , як потерпіла в ДТП особа та власник пошкодженого автомобіля, звернувся до страховика - МТСБУ з заявою про виплату страхового відшкодування (регламентної виплати) лише 07.02.2024 року, та отримав відмову, оскільки ризики неподання заяви про виплату страхового відшкодування несе особа, за заявою якої така виплата може бути проведена, більше того транспортні засоби не підпадають під вимоги п.1.7. ст.1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.
Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.
Звертаючись до суду із позовом у цій справі ОСОБА_1 , пред`явив вимогу про компенсацію майнової шкоди, завданої їй як потерпілій особі неправомірними діями відповідача.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені у статті 1166 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Згідно вказаної норми законодавець встановив презумпцію вини завдавача шкоди, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкода була завданою не з його вини. При цьому потерпілий повинен надати докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Оскільки на момент ДТП 26.09.2022р. автомобіль марки «ЗАЗ 110217» д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль марки «Mercedes-Benz E200» д.н.з. НОМЕР_2 не мали полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів то відповідно на них не поширюються вимогиЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Проте, відповідач, як винна особа повинен відшкодувати розмір завданої шкоди потерпілі особі, доказів того, що шкода була завданою не з його вини суду не надано.
Згідно з п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ч.2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Наведене дає підстави для висновку, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ч.2 ст. 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.
Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 02 вересня 2019 року у справі № 545/425/17, від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц та від 19 липня 2021 року у справі № 206/3219/15-ц (провадження № 61-І9062св20).
Подібні за змістом висновки, зокрема щодо застосування положень ч.2 ст. 1192 ЦК України, викладено у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 265/5388/20 (провадження № 61-14462св21), від 18 травня 2022 року у справі № 761/11792/16-ц (провадження № 61-42292св18), від 20 червня 2022 року у справі № 156/1162/20 (провадження № 61-19св22) та від 17 серпня 2022 року у справі № 761/15232/18 (провадження № 61-19661св20).
Під час визначення розміру збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, необхідно враховувати складові цих збитків відповідно до змісту ч.2 ст.1192 ЦК України: реальна вартість втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
На підтвердження розміру шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач надає висновок щодо вартості матеріального збитку №398/10-22 за результатами проведення огляду автомобіля марки «Mercedes-Benz E200» д.н.з. НОМЕР_2 . Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 213824,14грн., визначення фізичного зносу - 0,61, вартість матеріального збитку - 105124,70грн.
Доказів на підтвердження фактично понесених витрат на ремонт пошкодженого автомобіля «Mercedes-Benz E200» д.н.з. НОМЕР_2 суду не надано, акт виконаних робіт чи квитанцію на сплату суму коштів матеріали справи не містять що унеможливлює визначити реальну вартість понесених витрат для відновлювального ремонту автомобіля позивачем. 
Оскільки в основу судового рішення, що підтверджують вартість реально затрачених коштів на проведення ремонту, можуть бути покладені документи з СТО, однак таких суду не надано то суд констатує, що фактичне здійснення ремонту автомобіля не підтверджено а тому понесенні витрати відсутні.
Визначити вартість загального розміру збитку, в разі відсутності понесення таких витрат, неможливо. За таких обставин, враховуючи відсутність документального підтвердження факту оплати ремонту автомобіля, суд вважає, що наявні підстави для відмови у позові.
За змістом статті 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі № 235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Суд позбавлений права збирання доказів за власною ініціативою, оскільки обов`язок доказування покладається на сторони. Доказування є обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доведення підстав позову покладається на позивача. Наведене є складовою принципу змагальності.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд 

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволені позовних ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 . 

Головуючий: Л. Ю. Фарина