Справа № 420/35889/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 січня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - 

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов через систему «Електронний суд» адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (далі в/ч НОМЕР_2 ) в якому позивач просить суд: - визначити протиправною бездіяльність відповідача відносно неї - ОСОБА_1 , стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні; - зобов`язати відповідача нараховувати та виплатити на її - ОСОБА_1 , користь середній заробіток за весь час отримання розрахунку при звільненні зі служби за період з 31.07.2024 по 10.09.2025 року, включно, у відповідності до Порядку розрахунку середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.08.1995 №100 з урахуванням щомісячної додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану».
Ухвалою суду від 27.10.2025 року позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позову.
На виконання ухвали суду позивачка подала квитанцію про сплату судового збору та заяву, у якій просила: - визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_2 відносно неї - ОСОБА_1 , стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні; - зобов`язати в/ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на її - ОСОБА_1 , користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 31.07.2024 по 31.01.2025 року включно, у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100 з урахуванням щомісячної додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Ухвалою суду від 07.11.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи в електронній формі. 
Позивачка у позові зазначила, що вона проходила військову службу у в/ч НОМЕР_2 та наказом від 31.07.2024 року №482-ОС звільнена з військової служби та виключена зі списків особового складу.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 року у справі №420/29702/24 зобов`язано відповідача здійснити перерахунок з 29.01.2020 року по 19.05.2023 року грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік.
10.09.2025 року відповідачем на виконання рішення суду справі №420/29702/24 виплачено 187048,39грн.
Позивачка вказує, що направила лист про виплату їй середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, проте відповідь не отримала, що стало підставою для звернення до суду.
Позивачка вважає, що вона має право відповідно до ст.117 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31.07.2024 по 31.01.2025 року включно з розрахунку грошового забезпечення за два повних календарних місяця червень 2024 року – 33544,89грн, липень 2024 року - 34129,76грн. 
Позивачка просила задовольнити позовні вимоги.
Відповідачем до суду поданий відзив на позов, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Безпідставною є вимога позивачці щодо урахування в суму середнього заробітку додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», оскільки ця додаткова винагорода на період дії воєнного стану є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців. Таку оцінку вказаної доплати також надав Верховний Суд у постановах від 31.01.2025 року у справі № 460/2645/24, від 27.03. 2025 року у справі № 240/2921/23, від 26.09.2025 року у справі № 300/4692/23. 
На думку представника відповідача КЗпП не розповсюджується на правовідносини військової служби, оскільки військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, яка віднесена до публічної служби. Порядок проходження військової служби урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність. 
Також представник відповідача звертає увагу, що спеціальне законодавство не передбачають такого виду відповідальності військової частини як виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про право військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.
Позивач звільнявся у відповідності до Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.09 №1115/2009, але не в порядку статті 116 КЗпП України
Представник відповідача також зауважив, що ст.117 КЗпП визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належним звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Тобто дане питання регулює спеціальне законодавство, що є фактично невірним трактування, оскільки позивач спирається на норми трудового законодавства.
У разі, коли під час правозастосування закон тлумачиться розширено, необхідно провести чітке і ясне розмежування, установити межі між тим, що саме запровадив законодавець, і тим, що останній мав на увазі й бажав донести до широкого кола осіб на переконання суб`єкта правозастосування (хибне тлумачення, орієнтоване на пошук того, що законодавець міг задумати, замість того, що законодавець об`єктивно впровадив). Тобто, якщо загальним військовим законодавством не передбачено застосування статей 116-117 КЗпП, як і взагалі трудових норм в контексті грошового забезпечення військовослужбовців, то домислювати те чого в законі немає або шукати аналогії в інших законах не слід, а слід застосовувати законодавство в тому вигляді в якому воно є. Таким чином, слід остаточно констатувати той факт, що військова служба не є трудовою діяльністю, а є окремим видом діяльності, яка регулюється власним загальним законодавством, власним спеціальним законодавством, яке в свою чергу не пов`язане із законодавством (загальним або спеціальним) в галузі регулювання трудових відносин. Подібна правова позиція ще давно була викладена в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».
На думку представника відповідача законодавство, яке регулює трудові відносини, жодним чином не пов`язане з законодавством, яке регулює відносини в галузі проходження військової служби, а трудове право і військове право є окремими, самостійними галузями права.
Протиправна складова в діях в/ч НОМЕР_2 щодо не виплати позивачу середнього грошового забезпечення відсутня.
Справа розглянута у письмовому провадженні.
Судом встановлено, що позивачка проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та наказом від 31.07.2024 року №482-ОС її молодшого сержанта, молодшого інспектора прикордонної служби 3 категорії – кухаря групи логістики відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тпи Б), яка звільнена наказом від 19.07.2024 року №448-ос з військової служби за пп. «г» ч.5 ст.26 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу», виключено зі списків особового складу. 
Позивач вважаючи, що у період служби нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, зверталась неодноразово до суду. 
Зокрема, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 року у справі №420/29702/24 її позов задоволений частково. Визнані протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 та зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 перерахувати та виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 (розміри посадового окладу та окладу за військовим званням) за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 включно, матеріальну допомогу для оздоровлення за 2020-2022 роки, обчислених з урахуванням розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених у відповідності до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно Додатків 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", з урахування виплачених сум; а також перерахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для оздоровлення за 2023 рік, виходячи з розміру належного позивачу грошового забезпечення на дату призначення вказаного виду допомоги.
10.09.2025 року відповідачем на виконання рішення суду від 31.07.2024 року у справі №420/29702/24 виплачено позивачці 187048,39грн.
Позивачка вважаючи, що їй повинні були одночасно виплачені середній заробіток за час затримки розрахунку звернувся до суду з даним позовом у цій справі.
Дослідивши заяви по суті, надані сторонами докази суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Спірні правовідносини між стонами виникли з питання нарахування та виплатити позивачу, якій є військовослужбовцем, середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку на підставі ст.117 КЗпПУ.
Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок звільнення військовослужбовців встановлений розділом ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення №1153/2008).
Згідно з п.233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (п.241Положення)
Відповідно до п.242 Положення №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Позивач звільнений та виключений зі списків особового складу військової частини, доказів того, що він не давав згоди на його виключення позивачем не надано.
Лише після звільнення та виключення зі списків особового складу позивачка звернулась до відповідача із заявою щодо розрахунку розміру грошового забезпечення.
Відповідно до п.293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі Положення №1115/2009) особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.
За приписами ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною 1 ст.117 КЗпПУ визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За сталою судовою практикою на військовослужбовців розповсюджуються норми КЗпПУ, якщо спірні правовідносини не врегульовані спеціальним законодавством, у зв`язку з чим доводи представника відповідача в цієї частині є неспроможними в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.4 ст.6 Закону України «Про адміністративну процедуру».
Аналізуючи положення ч.2 ст.117 КпПУ Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що ч.2 ст.117 КпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпПУ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Після набрання 19 липня 2022 року чинності Законом №2352-IX строк виплати за затримку при звільненні законодавець обмежив 6 місяцями, що зі сторони законодавця є логічно-послідовним, враховуючи сталу судову практику, що не виплата не тільки нарахованих та несплачених сум заробітку працівнику (роботодавець усвідомлює свою відповідальність), але не нарахованих і несплачених сум заробітку (тобто роботодавець вважає виконаними свої обов`язки щодо розрахунку зі звільненим працівником), не обмежується строком звернення до суду, тобто такий працівник (службовець) може звернутися до суду у будь-якій, у тому числі тривалий, час після звільнення до суду, що безпосередньо впливає на час затримки при звільненні.
Редакція ст.117 КЗпПУ як до внесення змін так і після внесення змін не містила положень щодо застосування принципу співмірності.
Проте вказаний принцип став застосовуватись при розгляді справ даної категорії за судовою практикою Верховного Суду та ВПВС, виходячи саме з того, що виплата за затримку розрахунку при звільненні має саме компенсаційний характер. 
На решти Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23 Отже, ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Як було зазначено вище, Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
ВПВС сформулювала правовий висновок: обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати (п.105 постанови).
Судом встановлено, що позивачці на виконання рішення суду виплачене грошове забезпечення у розмірі 187048,39грн.
Позивачка просить стягнути середній заробіток за 6 місяців виходячи із заробітку 33837,33грн, що за 6 міс складає 203023,95грн.
Суд при вирішенні позовних вимог у цій справі враховує компенсаційний характер стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, правові висновки ВПВС щодо дотримання принципу розумності, справедливості та пропорційності.
Крім того, при вирішенні спірних правовідносин в цій справі суд враховує наступне.
Судом за відомостями автоматизованої системи діловодства суду встановлено, що в провадженні суду знаходились та знаходяться, окрім справи №420/29702/24, справи за позовами позивачці щодо неповного з нею розрахунку при звільненні справи №420/30165/24 (невиплата у повному обсязі індексації грошового забезпечення), №420/30165/24 (не виплати у належному розмірі матеріальної допомоги на оздоровлення), №420/5602/25 (виплата компенсація за відпустку без врахування додаткової винагороди), №420/5912/25 (виплата відпускних без врахування додаткової винагороди), №420/369/25 виплата матеріальної допомоги на оздоровлення без врахування індексації).
Також в провадженні суду знаходиться справа №420/37299/25 (провадження відкрито ухвалою від 21.11.2025 року), в якій позивачка ОСОБА_1 просить визнати протиправною бездіяльність стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 31.07.2024 року по 24.09.2025 року.
У справі №420/37299/25 позивачка просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 31.07.2024 року по 24.09.2025 року, якій перевищує 6 місяців. 
Враховуючи встановлені у новій редакції ст.117 КЗпП України обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями, позивачка фактично у справі №420/37299/25 та у цій справі №420/35889/25 виклала тотожні позовні вимоги.
Різниця у справах полягає у тому, що у справі №420/37299/25 позивачка просить стягнути середній заробіток за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення у розмірі 311807,37грн, в цій справі №420/35889/25 - середній заробіток за несвоєчасну виплату у повному обсязі грошового забезпечення та матеріальної допомоги у розмірі 187048,39грн. 
Між тим, позивач як в цій справі, так і в справі №420/37299/25 вказаних обставин не висвітлює, що на думку суду свідчить про недотримання позивачем вимог ч.5 ст.44 КАС України щодо обов`язку виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.
Суд вважає, з урахуванням встановлених обставин по справі, що компенсаційному характеру відповідальності, встановленому ст.117 КЗпПУ, за невиплату своєчасно грошового забезпечення позивачці, відповідає середній заробіток у розмірі 50000,00 грн.
Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши надані докази у їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, наведені вищі висновки у змісті рішення, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. 
Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.07.2024 по 31.01.2025 року при виплаті доплати до грошового забезпечення та матеріальної допомоги на оздоровлення у сумі 187048,39грн 10.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 року у справі №420/29702/24.
Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.07.2024 по 31.01.2025 року при виплаті доплати до грошового забезпечення та матеріальної допомоги на оздоровлення у сумі 187048,39грн 10.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 року у справі №420/29702/24 у сумі 50 000,00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.
Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва