УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №283/2254/25 Головуючий у 1-й інст. Хомич В. М. 
Категорія 80 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,
суддів Шевчук А.М., Шалоти К.В.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін м. Житомирі цивільну справу №283/2254/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юні Стоун Плент» про стягнення заборгованості по заробітній платі, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Юні Стоун Плент» на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хомич В.М. у селищі Народичі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи його тим, що з 01.08.2024 він працював на посаді охоронника служби охорони ТОВ «Юні Стоун Плент». 16 квітня 2025 року він був звільнений із займаної посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. За час його роботи, а саме за січень - березень 2025 року відповідач заборгував заробітну плату у загальному розмірі 54 214,00 грн. Дана сума заборгованості підтверджена довідкою відповідача №00000039 від 31.03.2025. Зазначав, що станом на день подачі позовної заяви заборгованість виплачена не була.
Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 17 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ТОВ «Юні Стоун Плент» на користь ОСОБА_1 заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за січень – березень 2025 року у загальному розмірі 54 214,00 грн (січень 2025 року – 17 472 грн., лютий 2025 року 17 472 грн., березень 2025 року – 19 270,00 грн), що із відрахуванням податків і зборів становить 41 744,78 грн (січень 2025 року – 13 453,44 грн., лютий 2025 року 13 453,44 грн., березень 2025 року – 14 837,9 грн). 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Юні Стоун Плент» подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції повністю не відповідає п. 5 ст. 263 ЦПК України, який передбачає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, що призвело до прийняття незаконного рішення по справі, яке не підлягає скасуванню у порядку ст. 376 ЦПК України. Суд першої інстанції взагалі не надав ніякої правової оцінки доводам відповідача, обставинам та доказам, які були надані відповідачем для надання відстрочки виконання рішення по справі, оскільки саме повне зупинення виробничого процесу на підставі наказу відповідача від 01.04.2025 на підставі арешту є саме тими обставинами, які дають відповідачу право на відстрочку виконання рішення по справі. В свою чергу, суд першої інстанції, не застосувавши зазначені обставини позбавив відповідача, який знаходиться в дуже скрутному фінансовому становищі, захистити майнові права відповідача по справі, шляхом надання відстрочки на виконання рішення суду по справі. Відповідач вважає, що при винесенні оскаржуваного рішення судом були неправильно застосовані норми матеріального права: ст. ст. 8, 13, 129 Конституції України, ст. 21 Закону України «Про оплату праці» (не доведений розмір суми заборгованості по заробітної плати), ст. 47 КЗпП України (не доведений розмір суми заборгованості по заробітної плати), були порушенні норми процесуального права ст. 10, 12, 43, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 83, 89, 263 ЦПК України, а суд в порушення зазначених норм матеріального та процесуального права взагалі не дав оцінку зазначеним обставинам, що призвело до прийняття незаконного рішення по справі, яке підлягає скасуванню у порядку ст. 376 ЦПК України. 
При постановлені рішення суд повинен був перевірити і встановити дійсний розмір суми заробітної плати, яку відповідач повинен сплатити позивачу на час прийняття судом рішення по справі, а також дійсне існування/або відсутність зазначеної суми та заборгованості. При цьому, можливо на момент розгляду справи по суті зазначена сума може бути іншою. Нажаль на момент розгляду справи відповідач зі свого боку не міг надати відповідні докази та актуальну суму розміру заробітної плати. Тобто відповідач по справі взагалі не визнає існування боргу по заробітної плати у розмірі 41 744,78 грн. Довідка про розмір заборгованості відповідача перед позивачем, надана ним до матеріалів справи, підтверджує лише ті обставини, що вказана у ній сума 41 744,78 грн – це сума по заробітній платі, яка існувала лише на момент звільнення позивача. В свою чергу відповідач, з наведених вище причин (повне зупинення господарської діяльності) також не може надати відповідні дані (які може і будуть свідчити про повне погашення боргу). Зазначене підтверджується ухвалами: від 06 грудня 2024 року по справі №757/54853/24-к Печерського районного суду м. Києва, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2024 року по справі №757/60048/24-к, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.02.2025 року по справі №757/6047/25-к, ухвалою Печерського райсуду м. Києва по справі № 757/60057/24-к від 28.01.2025, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.03.2025 по справі №757/8748/25) та наказом відповідача від 01.04.2025 про повну зупинення господарської діяльності. 
На підставі вищенаведеного, вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 41 744,78 грн ( у зв`язку з недоведеністю позивачем обставин та розміру заробітної плати) При цьому, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 10, 12, 43, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 83, 89, 263 ЦПК України, взагалі не надав правової оцінки вище наведеним обставинам, що свідчить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та, відповідно є підставою для скасування рішення у порядку ст. 376 ЦПК України. Зазначає, що відповідач надає належні та допустимі докази на підтвердження факту наявності, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (у даному випадку – це повне зупинення господарської діяльності відповідача з 01.04.2025), які в свою чергу, є підставою для надання відповідачу відстрочки сплати суми за рішенням Малинського районного суду Житомирської області, яке буде прийнято по справі №283/2254/25 на підставі вимог ст. 267, 435 ЦПК України. Крім того, зазначених цивільних справ у проваджені судів між відповідачем та іншими робітниками вже 50 справ (кожен день зазначена цифра росте, і планується що кількість буде до 200 справ). В свою чергу, суд першої інстанції, не застосувавши зазначені обставини, які мали місце у відповідача позбавив останнього права на захист майнових прав, шляхом надання відповідачу відстрочки виконання рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17.11.2025, у зв`язку з чим, вказане рішення суду підлягає скасуванню, як незаконне. Суд першої інстанції незаконно відмовив відповідачу у задоволені клопотання про надання йому відстрочки виконання рішення строком на 6 місяців, що в свою чергу, свідчить про незаконність рішення та його скасування у порядку ст. 376 ЦПК України. Вказані дії суду першої інстанції свідчать про те, що прийняте рішення по справі повністю не відповідає п. 5 ст. 263 ЦПК України, який передбачає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, що призвело до прийняття незаконного рішення по справі, яке не підлягає скасуванню у порядку ст. 376 ЦПК України.
Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористався.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановлено, що з 01.08.2024 ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду охоронника служби охорони до ТОВ «Юні Стоун Плент», що підтверджується копією трудової книжки та наказу №276-К/ТР від 31.07.2024.
Згідно наказу №285-К/ТР від 16.04.2025, ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням.
Із довідки про доходи №00000039 від 31.03.2025, за підписом головного бухгалтера ТОВ «ЮСП» вбачається, що протягом січня – березня 2025 року позивачеві нараховано 54 214,00 грн заробітної плати, з якої після відрахування податків і зборів, не виплачено 41 744,78 грн., зокрема: за січень 2025 року – 13 453,44 грн., за лютий 2025 року – 13 453,44 грн., за березень 2025 року – 14 837,9 грн.
Згідно даних про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) ОСОБА_1 , сформованої в системі Пенсійного фонду України, заробітна плата позивача за січень-березень 2025 року становила 54 214,00 грн. 
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06.12.2024 накладено арешт на корпоративні права ТОВ «ЮСП».
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2025 накладено арешт на великовантажні та інші технологічні транспортні засоби, що не підлягають експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування та вантажні вагони, які перебували у власності відповідача, згідно з переліком.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.02.2025 накладено арешт на транспортні засоби відповідача згідно з переліком.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду від 05.03.2025 вищевказане рухоме майно, корпоративні права, а також нерухоме майно відповідача передано в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 27.03.2025 в порядку забезпечення позову накладено арешт на майно відповідача згідно з переліком: піввагони, вагони, хопери, вагони-самоскиди.
Згідно з наказом №25/4/1-К від 01.04.2025 ТОВ «ЮСП» з 01.04.2025 призупинило дію трудових договорів із усіма працівниками до моменту відновлення діяльності підприємства; на вказаний період заробітна плата не нараховується та не виплачується згідно із ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту наявності заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі за січень-березень 2025 року у розмірі 54 214,00 грн., що із відрахуванням податків і зборів становить 41 744,78 грн.
Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення, колегія суддів враховує наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За змістом ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
У відповідності до ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 наголосила, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. 
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).
Встановлено, що наказом ТОВ «ЮСП» №285-К/ТР від 16.04.2025, ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням.
Із довідки про доходи № 00000039 від 31.03.2025, за підписом головного бухгалтера ТОВ «ЮСП» вбачається, що протягом січня – березня 2025 року позивачеві нараховано 54 214,00 грн заробітної плати, з якої, після відрахування податків і зборів, не виплачено 41 744,78 грн, зокрема: за січень 2025 року – 13 453,44 грн., за лютий 2025 року – 13 453,44 грн., за березень 2025 року – 14 837,9 грн.
Згідно даних про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) ОСОБА_1 , сформованої в системі Пенсійного фонду України, заробітна плата позивача за січень-березень 2025 року становила 54 214,00 грн.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відтак встановивши, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження виплати належної позивачу заробітної плати при звільненні за січень-березень 2025 року у розмірі 54 214,00 грн., що із відрахуванням податків та зборів становить 41 744,78 грн суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки підтверджено, що позивач працював у ТОВ «ЮСП», йому була нарахована заробітна плата, що підтверджується довідкою ТОВ «ЮСП» про доходи №00000039 від 31.03.2025 та довідкою сформованою в системі Пенсійного фонду України від 30.04.2025, але в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не була виплачена при звільненні.
Відповідач не спростував розмір не виплаченої заробітної плати при звільненні ОСОБА_1 , незважаючи на те, що це є його процесуальним обов`язком.
Щодо відмови у відстроченні виконання судового рішення на шість місяців, то суд першої інстанції обґрунтовував свою позицію тим, що стороною відповідача не доведено, як арешт рухомого та нерухомого майна, а також корпоративних прав та передача їх в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, вплинули на доступ до кабінету платника податків і зборів, а також до банківських рахунків для проведення операцій з виплати заробітної плати найманим працівникам.
Щодо клопотання представника відповідача про відстрочення виконання судового рішення на шість місяців з дня його ухвалення.
Звертаючись до суду із заявою про відстрочення виконання рішення у справі, ТОВ «ЮСП» посилалося на те, що з 01.04.2025 Товариство повністю зупинило господарську діяльність, у зв`язку з чим не має коштів на рахунках. Також у провадженнях судів знаходиться вже 50 подібних спорів, і їх кількість зростає. 
Згідно ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Відстрочка виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю. При розгляді заяв щодо відстрочки виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання відстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.
Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26.06.2013, розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.
Верховний Суд у постанові від 28 травня 2024 року у cправі №906/1035/23 зазначив, що відстрочення виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.
Суд першої інстанції правильно вважав, що відповідачем не доведено, як арешт рухомого та нерухомого майна, а також корпоративних прав та передача їх в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, вплинули на доступ до кабінету платника податків і зборів, а також до банківських рахунків для проведення операцій з виплати заробітної плати найманим працівникам.
При цьому, суд першої інстанції врахував, що позивач, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, відтак має право мирно володіти своїм майном - заробітною платою, яку здобув своєю працею; ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Дослідивши надані докази, враховуючи ступінь вини відповідача у виникненні спору, розмір заборгованості, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку, що вказані обставини не свідчать про винятковість причин невиконання рішення суду, а тому не можуть бути підставою для відстрочення виконання рішення суду. 
Оскільки клопотання про відстрочення виконання рішення суду в апеляційній скарзі є аналогічним клопотанню заявленому в суді першої інстанції, тому колегія суддів також дійшла висновку про відмову у його задоволенні. 
Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, тому доводи апеляційної скарги відповідача про те, що обставини, які суд першої інстанції визнав встановленими, є недоведеними належними та допустимими доказами, спростовуються сукупністю досліджених при розгляді справи доказів та на законність судового рішення не впливають.
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Юні Стоун Плент» про відстрочення виконання судового рішення відмовити.
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юні Стоун Плент» залишити без задоволення.
Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді