УХВАЛА

19 грудня 2025 року 
м. Київ

справа №420/24956/25
адміністративне провадження № К/990/51241/25  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Тацій Л. В.,
суддів: Коваленко Н. В., Стеценка С. Г. 
перевірив касаційну скаргу Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2025 року у справі за позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (далі - Фонд) до Товариства з обмеженою відповідальністю «БУРЗАН КАРГО» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, і
ВСТАНОВИВ:
Фонд звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь адміністративно-господарські санкції у розмірі 105  063,29 грн та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 4  727,70 грн.
Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 23 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовив.
Фонд не погодився з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій і через підсистему «Електронний Суд» подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та направити справу на новий судовий розгляд. 
Колегія суддів перевірила наведені в касаційній скарзі обґрунтування для реалізації права на касаційне оскарження, дослідила додані до неї матеріали і дійшла висновку про наступне.
Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративною справою незначної складності (малозначною справою) є адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні, у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 2661 цього Кодексу.
За пунктом 6 частини шостої статті 12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого той може заявити вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує: для юридичних осіб - ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У КАС України термін «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб» вживається у значенні - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (пункт 24 частини першої статті 4 КАС України).
Станом на 01 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3 028 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»).
Предметом оскарження у цій справі є стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2024 році у розмірі 105  063, 29 грн та пені за порушення за порушення встановлених законодавством термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 4  727,70 грн., всього 109  790,99 грн.
З огляду на правила частин третьої, четвертої, пункту 6 частини шостої статті 12 КАС України, на характер спірних правовідносин, предмет позову та суб`єктний склад учасників справи, її складність та те, що загальна сума не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, треба визнати, що касаційна скарга подано на судові рішення у справі незначної складності.
Суд першої інстанції розглянув цю справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Ці критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права .
Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
У касаційній скарзі скаржник, не заперечуючи, що рішення судів попередніх інстанцій у цій справі, які не задовольняють його як сторону у справі, не підлягають касаційному оскарженню, однак посилається на визначені пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України умови, за яких учасник справи має право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи.
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Частиною другою статті 353 КАС України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів
У касаційній скарзі скаржник зазначає, що відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 353 КАС України суди не дослідили зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини другої статті 328 цього Кодексу, та встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів. 
Верховний Суд вважає, що посилання скаржника на пункти 1, частини другої статті 353 КАС України як на підстави касаційного оскарження судових рішень не видається слушним, бо якщо скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права щодо неналежного дослідження зібраних у справі доказів, неповно встановили обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, відбулося на підставі недопустимих доказів, то у касаційній скарзі він мав би конкретно зазначити або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні як явища (фактори) об`єктивної дійсності є недопустимими, або зібрані у справі докази, які суд не дослідив, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Натомість, попри те, що в касаційній скарзі наводиться певне обґрунтування, яке скаржник вважає таким, що підтверджує існування підстав касаційного перегляду судових рішень судів попередніх інстанцій у цій справі, насправді ці твердження дозволяють побачити, що скаржник фактично висловлює свою незгоду з тим, як суди кваліфікували встановлені і досліджені у справі докази, гадає, що з погляду закону та права суди неправильно їх оцінили. Однак, такого змісту твердження не узгоджуються із зазначеними в касаційній скарзі підставами касаційного перегляду, вони не підтверджують існування порушень, на які посилається скаржник як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Зазначені правила встановлюють пряму заборону для суду брати до уваги докази, здобуті з порушенням законної процедури їх одержання (нелегітимні докази, включаючи сфальсифіковані) як під час розгляду клопотання про долучення доказу до справи, так і в межах судового розгляду.
Як видно зі змісту касаційної скарги, скаржник фокусує увагу саме на тому, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права та встановив певні обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Утім, колегія суддів нагадує, що надання неправильної оцінки наявним у матеріалах справах доказам не є тотожним встановленню судом обставин на підставі недопустимого доказу. Недопустимим доказом в розумінні статті 74 КАС України є доказ, одержаний з порушенням закону, або доказ, яким не може бути підтверджена певна обставина.
Зі змісту касаційної скарги, можна виснувати, що скаржник фактично просить, щоб касаційний суд дав свою фактичну і юридичну оцінку встановленим у справі обставинам, надав перевагу одним доказам над іншими. Тобто, додатково перевірити та переоцінити докази, визнати доведеними обставини, що не були встановлені у судовому рішенні саме так, як вважає скаржник.
Треба нагадати, що з огляду на межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має правоможності встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
До того ж, згідно із приписами КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Отож, можна узагальнити, що Фонд подав касаційну скаргу на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 3, 328, 333, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2025 року у справі за позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Товариства з обмеженою відповідальністю «БУРЗАН КАРГО» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені. 
Копію цієї ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала у справі набирає законної сили з моменту її підписання суддями та не оскаржується.
Суддя-доповідач                                                                                          Л. В. Тацій
Судді                                                                                                              Н. В. Коваленко
                                                                                                              С. Г. Стеценко