Справа № 128/1481/25
Провадження № 22-ц/801/184/2026
Категорія: 69
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шевчук Л. П.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року	Справа № 128/1481/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.
з участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 128/1481/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Люблінської Вікторії Миколаївни на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Шевчук Л. П., -

встановив:
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 29.04.1997 вони із відповідачем зареєстрували шлюб, від якого мають дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позичака зареєстрована в АДРЕСА_1 , а відповідач зареєстрований в АДРЕСА_2 . Проте, вони обоє вже тривалий період проживають в м. Лондон, Великобританія, що підтверджується договором оренди житла, що укладений в липні 2013 року та неодноразово продовжувався. Сімейне життя із відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до його фактичного припинення. Шлюб між ними носить формальний характер, а його подальше збереження чи примирення неможливі, оскільки станом на даний час вони не ведуть спільного господасртва, не спілкуються. Внаслідок чого позивачка звернулася до суду із даним позовом. Підставою для розірвання шлюбу є те, що сімейні стосунки між сторонами не склалися через постійні словесні приниження відповідача жіночої гіності позивачки а зневаги до неї, як людини. У зв`язку із частими конфліктами, вони неодноразово припиняли подружні відносини. Позивачка намагалася налагодити стосунки, однак атмосфера в їх сім`ї знову ставала нестерпною для позивачки і її дітей, які стають свідками цих конфліктних ситуацій. Відповідач без дозволу та відома позивачки систематично користується коштами її банківського рахунку. Позивачка більше немає ні фізичної, ні моральної сили перебувати жити в такому шлюбі із відповідачем. Також відповідач неодноразово був ініціатором сварок, які розпочинав у присутності дітей, друзів чи спільних знайомих, чим принижував її гідність. Враховуючи вищезазначене, позивачка вважає, що надання строку на примирення не виправить стан їхніх шлюбних відносин, а лише продовжить їх перебіг в часі. 
На підставі викладеного просила шлюб розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « ОСОБА_5 », а понесені нею судові витрати за нею.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2025 року позов задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 29 квітня 1997 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис №775.
Після розірвання шлюбу залишено позивачці ОСОБА_1 прізвище « ОСОБА_5 ».
Судові витрати залишено за позивачкою ОСОБА_1 .
Не погодившись із таким рішенням, представник відповідача ОСОБА_2 – адвоката Люблінська Вікторія Миколаївна, подала апеляційну скаргу в якій зазначено, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення неправильно застосував норми процесуального та матеріального права. Зазначає, що рішення суду є передчасним та необґрунтованим без повного з`ясування судом обставин справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи в судове засідання не з`явились про час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно та належним чином.
02 лютого 2026 року від представника відповідача  ОСОБА_2 – адвоката Люблінської Вікторії Миколаївни надійшла заява з проханням провести розгляд справи у відсутність відповідача та його представника.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі N 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на рішення суду, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 29 квітня 1997 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис №775. Після реєстрації шлюбу. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка « ОСОБА_6 », дружини – « ОСОБА_5 » (а.с. 35).
Сторони у справі є батьками дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що не оспорюється сторонами.
З копії договору гарантованої оренди сторони у справі є орендарями житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , з 29.07.2013 (а.с. 15-19). 
Підставою даного позову є те, що позивачка бажає розірвання шлюбу, однак розірвання шлюбу за наявності неповнолітніх дітей можливе лише в судовому порядку. В даному випадку предметом позову є розірвання шлюбу між сторонами.
Вказаний спір регулюється положеннями Закону України «Про міжнародне приватне право» та Сімейного кодексу України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про приватне міжнародне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Якщо фізична особа є громадянином двох або більше держав, її особистим законом вважається право тієї з держав, з якою особа має найбільш тісний зв`язок, зокрема, має місце проживання або займається основною діяльністю.
До особистих немайнових прав застосовується право держави, у якій мала місце дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про захист таких прав, якщо інше не передбачено законом (ст. 22 Закону України «Про приватне міжнародне право»).
Згідно ч. 1 ст. 55 Закону України «Про міжнародне приватне право»  право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу. 
Частинами 1, 2 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. 
Статтею 63 Закону України «Про приватне міжнародне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.
Враховуючи те, що подружжя є громадянами України, які проживають за її межами, мають в Україні зареєстроване місце проживання, доказів того, що сторони у справі також мають громадянство Великобританії відповідачем не надано, а позивачкою не підтверджується, суд доходить висновку, що розірвання шлюбу має здійснюватися за законодавством України.
Так, ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Зокрема, ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. 
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. 
Статтею 111 Сімейного кодексу України визначено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. 
Зі змісту статті 112 Сімейного кодексу України вбачається, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. 
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. 
Судом першої інстанції встановлено, що сторони не підтримують шлюбних стосунків, у сторін немає спільних інтересів, спільне господарство не ведеться, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відповідач жодного належного та допустимого доказу на спростування викладених у позовній заяві обставин суду першої інстанції не надав. 
Суд першої інстанції вірно врахував положення ст.ст. 24, 56 СК України, відповідно до яких: шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається; кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом
Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.
Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя тощо.
Суд вважає, що в період часу, з якого справа перебуває в провадженні суду, відповідач мав можливість вчинити необхідні заходи спрямовані на збереження сім`ї. При цьому судом враховано, що вчинення та/або не вчинення таких дій є суб`єктивним правом, реалізація якого залежить від розсуду, бажання і волі особи. Встановивши, що збереження нормальних сімейних відносин виявилося неможливим, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, про задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає положенням статей 24,55,56 СК України.
Доводи апеляційної скарги з приводу не вжиття судом заходів для примирення, на правильність рішення суду першої інстанції не впливають, оскільки до подачі позову сторони не виявили наміру відновити шлюбні відносини. Крім того, за час розгляду даної справи у судах першої та апеляційної інстанцій подружжя не примирилось, позивач від позову не відмовилась, тому рішення суду відповідає дійсній волі позивача.
Отже, суд першої інстанції правомірно врахував всі обставини справи та дійшов вірного висновку про неможливість збереження сім`ї.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду.
Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Люблінської Вікторії Миколаївни залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

В.В. Сопрун