ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/701/22  Номер провадження 22-ц/814/724/26	Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О.  Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Обідіної О.І.,
суддів: Бутенко С.Б., Пилипчук Л.І..
за участю секретаря: Ракович Д.Г.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Петренко Олени Миколаївни на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 19 серпня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені по аліментам та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Московський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про звільнення від сплати заборгованості по аліментам,–

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення пені по аліментам.
Вказувала, що перебуває в шлюбі з відповідачем від якого мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з нею та перебуває на її провинному утиранні.
Сторони вже багато років мешкають окремо та не ведуть спільного господарства.
На підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 30.06.2015 відповідач зобов`язаний виплачувати аліменти на її користь на утримання їх спільної дитини ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 10.06.2015 і до повноліття.
Московським ВДВС у місті Харкові винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі вище зазначеного судового рішення, ВП № 61859649 від 21.04.2020. 
З 10 червня 2015 року по 30 листопада 2021 року, включно, за відповідачем утворилася заборгованість по виплаті аліментів в розмірі 126415,08 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданою державним виконавцем Московського ВДВС у місті Харкові від 03.12.2021, яку відповідач категорично відмовляється сплатити.
Позивач неодноразово просила відповідача сплати заборгованість, але останній її не сплачує, життям дитини не цікавиться та ухиляється від її забезпечення. 
Враховуючи наведене просила стягнути з відповідача на її користь пеню (неустойку) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання їх спільної дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1 231 321,26 грн.

У березні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про звільнення від сплати заборгованості по аліментам.
Вказує, що в кінці квітня 2020 року йому стало відомо, що його дружина ОСОБА_1 звернулась до виконавчої служби про стягнення з нього аліментів на утримання їх неповнолітньої доньки ОСОБА_6 .
Після з`ясування ним всіх обставин стало відомо, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30.06.2015 були стягнуті щомісячно аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 червня 2015 року і до повноліття дитини, на користь матері дитини ОСОБА_1 .
Також в кінці квітня 2020 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до виконавчої служби з заявою про примусове стягнення аліментів по вищезазначеному рішенню і старшим державним виконавцем Московського ВДВС у місті Харкові Бакало В.О. - 21 квітня 2020 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та постанова про арешт майна боржника через наявну заборгованість по сплаті аліментів.
Нараховану заборгованість по сплаті аліментів вважає незаконною та такою, що підлягає перерахуванню, оскільки саме в квітні місяці 2020 року відповідач ОСОБА_1 звернулася з виконавчим листом виданим 26 листопада 2015 року. 
Таким чином саме з квітня повинна була нараховуватись заборгованість по сплаті аліментів, так як у період часу з 2015 року по березень 2020 рік позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, проживали однією сім`єю разом з дочкою за адресою: АДРЕСА_1 .
За цей період вони як подружжя вели спільне господарство, мали спільний бюджет, він як батько постійно дбав про дитину, надавав матеріальну допомогу, придбавав їй одяг, іграшки, ліки, сплачував за відвідування нею гуртків.
Той факт, що тільки у квітні місяці 2020 року відповідач ОСОБА_1 звернулася з виконавчим листом виданим 26.11.2015 Московським районним судом м. Харкова до виконавця, надає підтвердження тому, що сторони дійсно проживали однією сім`єю до квітня 2020 року та відповідач ОСОБА_1 не вбачала за необхідне звертатися до виконавчої служби задля примусового стягнення аліментів з ОСОБА_3 . 
Вважає нарахування заборгованості за час коли сторони проживали однією сім`єю і донька знаходилась на його утриманні безпідставним, у звязку з чим просив звільнити від сплати заборгованості по аліментам у розмірі 120000 грн., нарахованої органом виконавчої служби за період з червня 2015 по квітень 20202 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 19 серпня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені по аліментам відмовлено в повному обсязі.
У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Московський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про звільнення від сплати заборгованості по аліментам - відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з даним судовим рішенням, представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 – адвокат Овчаренко Ю.П. оскаржила його в апеляційному порядку, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення районного суду в частині первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про їх задоволення, залишивши без мін рішення в частині зустрічного позову.
Зазначала, що по справі відповідачем не було надано жодного доказу ведення ними спільного бюджету та проживання, здійснення оплати за гуртки та надання дитині будь-якої матеріальної допомоги, тоді як ним не виконувалось судове рішення про стягнення аліментів, що призвело до утворення заборгованості. 
Стверджує про помилковість висновків суду щодо подання виконавчого листа до примусового виконання лише у 2020 році та розцінення цієї обставини як підстави для звільнення боржника від сплати пені.

Одночасно, з судовим рішенням в частині вимови в задоволенні зустрічних позовних вимог не погодився представник позивача за зустрічним позовом – адвокат Петренко О.М., яка в своїй скарзі прохає рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове про задоволення заявлених вимог в повному обсязі. 
Зазначала, що судом першої інстанції необґрунтовано не взято до уваги та не надано належної оцінки тим обставинам, що виконавчий лист, який був виданий 26 листопада 2015 року на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року надійшов на виконання до Московського ВДВС м. Харкова лише в квітні 2020 року. Таким чином саме з цього часу, тобто з моменту відкриття виконавчого провадження і має нараховуватись заборгованість по сплаті аліментів.
Вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тим обставинам, що під час розгляду справи 643/10358/20 Червонозаводським районним судом м. Харкова та Харківським апеляційним судом було встановлено, що ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 як подружжя проживали разом однією сім`єю з дочкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на наступне. 
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони зареєстрували свій шлюб 17 жовтня 2003 року, від якого мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На даний час шлюб між сторонами не розірвано. 
На підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 30.06.2025 відповідач ОСОБА_3 зобов`язаний виплачувати аліменти на користь позивача ОСОБА_1 на утримання їх спільної дитини ОСОБА_5 у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 10.06.2015 року, і до досягнення повноліття. 
Із заявою про примусове виконання зазначеного рішення стягувач ОСОБА_1 звернулась до виконавчої служби у квітні 2020, на підставі чого 21.04.2020 Московським ВДВС м. Харкова винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.
Згідно інформації державного виконавця, за період з 10 червня 2015 року по 30 листопада 2021 року, включно, за відповідачем ОСОБА_3 утворилася заборгованість по виплаті аліментів в розмірі 126415,08 грн. (розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданою державним виконавцем Московського ВДВС у місті Харкові від 03.12.2021) .
07 лютого 2021 року Червонозаводським районним судом м. Харкова було ухвалено рішення по цивільній справі 643/10358/20 за позовною заявою ОСОБА_3 до Московського ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа - ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
Зазначене рішення в подальшому було змінено апеляційною інстанцію з викладенням нових підстав відмови в позові - внаслідок його пред`явлення до неналежного відповідача, яким повинен бути саме стягувач - ОСОБА_1 , а не орган державної виконавчої служби. 

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів, суд дійшов висновку про недоведеність останньою правових підстав, визначених положеннями ст. 196 СК України для їх стягнення, оскільки обов`язковою умовою для цього є винна поведінка боржника.
При вирішені зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , суд вказав на необґрунтованість та недоведеність останнім обставин, існування яких є достатньою правою підставою для звільнення боржника від сплати заборгованості по аліментам. 

Колегія суддів погоджується з даним судовим рішенням виходячи з наступного.
Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 
За змістом ст. 196 СК України уразі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості по аліментам й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки.
Таким чином, зазначена норма права є додатковою відповідальністю для боржника, в разі прострочення сплати ним аліментів.
Разом з цим, застосування такої відповідальності можливе лише за винної поведінки останнього. 
Тобто сам обсяг заборгованості, що підлягатиме стягненню, залежить від того, в яких діях полягала винна поведінка платника аліментів.
При цьому наявність такої вини в діях останнього має довести стягувач, що в свою чергу ОСОБА_1 зроблено не було, та не було додано належних та допустимих доказів по справі щодо умисного ухилення від сплати аліментів з 2015 року по квітень 2020 року, що в свою чергу спровокувало утворення неустойки (пені) за несвоєчасну плату аліментів.
Із зазначеного слідує, що при розгляді справ подібної категорії, суд має встановити факт заборгованості по аліментам й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки.
При розглядів справи суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність доказів існування вини боржника в утвореній заборгованості по сплаті аліментів, яка фактично утворилась за період часу коли виконавчий лист не був пред`явлений стягувачем до примусового виконання, тобто за період з 10 червня 2015 року по 21 квітня 2020 року. 
В даному випадку, стягувачем самостійно визначено час, коли вона порахувала за необхідне в примусовому порядку отримувати такі аліменти, пред`явивши виконавчий лист до виконання в квітні 2020 року, тому суд першої інстанції правомірно відмовив у стягненні неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів.

Наведені обставини не були спростовані стороною позивача в ході розгляду справи, позаяк ним не було надано доказів ухилення відповідача, як батька дитини, від обов`язку сплачувати аліменти, присуджених рішенням суду, яке впродовж п`яти років позивач не бажала піддавати примусовому стягненню. 
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 зазначала, що сторони не проживали разом в період з 2015 року по березень 2020 року, разом з тим на підтвердження даної обставини нею жодних доказів не надано, враховуючи, що подружжя до даного часу перебуває в шлюбі та має єдине зареєстроване місце проживання. 
Посилання в апеляційній скарзі щодо не пред`явлення ОСОБА_1 виконавчого листа до виконання з 2015 року до березня 2020 року у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_3 обіцяв допомагати з дитиною як фінансово, так і морально про неї піклуватися, не породжує ніяких правових наслідків для стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення плати аліментів за вищезазначений період, оскільки остання не скористалася своїм правом на своєчасне пред`явлення виконавчого листа з моменту його отримання, а саме 26.11.2015.
З наведеного слідує, що впродовж п`яти років з моменту ухвалення рішення про стягнення аліментів позивач не зверталась до органів виконавчої служби з відповідною заявою про відкриття виконавчого провадження, а відтак у боржника не виникало обв`язку по їх сплаті в присудженому рішенням суду розмірі, що виключає покладення на останнього відповідальності, визначеної ст. 196 СК України. 

Крім того, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення в частині вирішення зустрічних вимог
Відповідно до ст. 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Так, згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України).
З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. 
При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.
Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
В даному випадку, предметом доказування заявлених в зустрічному позові вимог є існування обставин, з якими законодавство пов`язує можливість зменшити заборгованість по аліментам чи звільнити боржника від їх сплати. 
При розгляді справи в суді першої інстанції стороною позивача ОСОБА_3 не було надано належних та допустимих доказів існування таких обставин, на підставі чого суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для їх задоволення. 
Згідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Підставою звернення до суду з позовом про звільнення ОСОБА_3 від сплати заборгованості по аліментам, стало звернення ОСОБА_1 лише в квітні місяці 2020 року з виконавчим листом виданим 26 листопада 2015 року на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 30.06.2015 до Московського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Окрім того, з розрахунку наданого старшим державним виконавцем О.Ю. Шелівальник від 03.12.2021 вбачається, що навіть після того, як ОСОБА_8 дізнався щодо наявного рішення про стягнення з нього аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 та відкритого виконавчого провадження, з червня 2020 року в нього утворилась заборгованість по сплаті аліментів внаслідок сплати останніх не в повному розмірі .
Отже, ОСОБА_3 не навів як у позові так, і в апеляційній скарзі доказів в силу статті 76 ЦПК України щодо наявних у нього обставин щодо звільнення його від стягнення заборгованості по аліментам, як частково так і в повному обсязі, а навпаки наявні всі докази щодо неналежного виконання свого батьківського обов`язку щодо утримання своєї доньки ОСОБА_6 .
За вказаних обставин колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотримання норм матеріального та процесуального права, при вірно встановлених фактичних обставин по справі.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Петренко Олени Миколаївни залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 19 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.
Повний текст постанови суду виготовлено 10 лютого 2026 року.

Судді: О.І. Обідіна С.Б. Бутенко Л.І. Пилипчук