Справа № 450/985/24 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А. 
Провадження № 22-ц/811/2011/25 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.
секретаря: Заяць Я.І. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 та його представника – ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.
В обгрунтування позовних вимог покликався на те, що в 2021 він звернувся до Пустомитівського районного суду з позовом до ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , правонаступником якого є ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування реєстрації права власності та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. 
Рішенням від 14 вересня 2021 року позов було задоволено частково, постановою Львівського апеляційного суду від 26 жовтня 2023року рішення суду скасовано та в задоволенні позовних вимог відмовлено. Апеляційний суд відмовив у задоволенні позовних вимог позивача про визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом виключно через неналежний склад відповідачів у справі. 
Мати позивача, ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалась із 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 . Він прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління та володіння майном. На підставі його заяви до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини від 22 грудня 2004 року була заведена спадкова справа №1228/04. 
Інші спадкоємці померлої – її чоловік ОСОБА_6 та донька ОСОБА_5 подали заяву від 23 грудня 2004 року про відмову від оформлення своїх спадкових прав. 
Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. від 27 грудня 2004 року, ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем спадкового майна померлої ОСОБА_7 . 
Влітку НОМЕР_1 йому стало відомо, що мати склала заповіт 20 вересня 2000 року, згідно якого все своє мано заповіла дітям – йому та сестрі ОСОБА_8 . 
Крім вказаної частини вказаної квартири, на день відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 належала ще частка в майні, яке було набуте за час перебування у шлюбі з ОСОБА_6 (спільне майно подружжя) та зареєстроване на його ім`я: фактично закінчений будівництвом (100%), але не зданий в експлуатацію житловий будинок, по АДРЕСА_2 , загальною площею 289,6 кв. м., із прибудовами, господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею, гаражем та іншими спорудами. Будівництво проводилося в 1991-1997 роках, власником земельної ділянки та забудовником згідно рішення виконкому Пустомитівської районної ради №384 від 17 жовтня 1991 року була ОСОБА_7 . 
Через півтора місяця після смерті ОСОБА_7 - її чоловік ОСОБА_6 переоформив права «Забудовника» на своє ім`я та на підставі Акту складеного Державною технічною комісією про готовність закінченого будівництвом об`єкту - садибної забудови до експлуатації, де забудовником вказаний ОСОБА_6 , № 214 від 07 грудня 2001 року будинок був прийнятий а експлуатацію. 
Рішенням Порошнянської сільської ради Пустомитівської району правонаступник Солонківська сільська рада Львівського району № 296 від 02 лютого 2002 року ОСОБА_6 дозволено оформити право власності на вказаний житловий будинок. 
На підставі вказаного рішення, Львівським Обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки - ОСОБА_6 було видане Свідоцтво від 12 лютого 2002 року про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 та проведено реєстрацію будинку на праві особистої власності за відповідачем. 
ОСОБА_6 всупереч встановленому законом 6-ти місячному строку на оформлення спадщини здав фактично завершений будівництвом будинок в експлуатацію, оформив та зареєстрував своє одноособове право власності на нього в цілому. 
Такий будинок був побудований подружжям ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. 
Оскільки майно було зареєстроване на праві власності за ОСОБА_6 , позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на оформлення спадщини в нотаріальному порядку. 
Крім того, йому стало відомо, що в листопаді 2023 року, після закінчення розгляду справи №450/721/21, ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 цілий житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 21 липня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського районного округу Леон М.В. 
Оскільки ОСОБА_6 безпідставно набув право власності на цілий житловий будинок, який є спільним майном подружжя - видане йому на підставі Рішення Порошнянської сільської ради Пустомитівської району № 296 від 02 лютого 2002 року Свідоцтво про право власності від 12 лютого 2002 року серія НОМЕР_2 - є недійсним в частині належності йому 1/2 частини будинку. 
Також є недійсним Договір дарування від 21 липня 2021 року щодо 1/2 частини житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 . Державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку підлягає скасуванню, оскільки така відбулась на підставі недійсного правочину. 
Оскільки будинковолодіння було набуте ОСОБА_7 та ОСОБА_6 під час перебування у шлюбі, до набрання чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (2004), право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язується із проведенням його державної реєстрації, а залежить від настання інших подій (наприклад, закінчення будівництва, що підтверджене відповідною довідкою місцевих органів влади). 
ОСОБА_1 як спадкоємець, який прийняв частину спадщини, є також власником іншого спадкового майна, в тому числі і відповідної частини житлового будинку, з моменту відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Видача свідоцтва на весь будинок на ім`я ОСОБА_6 та подальше його відчуження на користь ОСОБА_3 є порушенням права позивача на частку у спадковому майні. 
За таких обставин право власності позивача на частку в будинку, яка є спадковим майном, підлягає захисту шляхом задоволення його позовних вимог щодо прийнятої ним у порядку спадкування за заповітом належної йому частини будинку. 
Враховуючи недійсність свідоцтва про право власності на весь будинок на ім`я ОСОБА_6 – державна реєстрація його права власності на спірну 1/2 частину будинку, яка відбулася на підставі цього свідоцтва, є незаконною. Наслідком проведення незаконної державної реєстрації права власності на 1/2 частину будинку за ОСОБА_6 , є відсутність факту законного набуття ним зазначеного майна, що робить неможливим подальше користування, розпорядження цим майном, зокрема, його відчуження. Оскільки ОСОБА_6 не набув право власності на 1/2 частину будинку у законний спосіб, то відповідно договір дарування від 21 липня 2021 року є недійсним як такий, що укладений не власником.
З врахуванням зазначених обставин, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати: 
недійсним свідоцтво серія НОМЕР_2 від 12 лютого 2002 року про право власності ОСОБА_6 , видане на підставі Рішення Порошнянської сільської ради Пустомитівського району № 296 від 02 лютого 2002 року - в частині належності йому 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 ;
скасувати реєстрацію права власності на ім`я - ОСОБА_6 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , вчинену «Львівським Обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 12 лютого 2002 року за реєстраційним № 108 реєстрова книга № 1;
визнати недійсним договір дарування земельної ділянки та житлового будинку від 21 липня 2021 року, вчинений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського районного округу Леон Марією Василівною, зареєстрованим в реєстрі за № 1008 - щодо 1/2 частини житлового будинку з його складовими частинами та обладнанням по АДРЕСА_2 ; скасувати реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_3 - щодо 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 з його складовими частинами та її обладнанням, здійснену державним реєстратором, приватним нотаріусом Львівського районного округу Леон Марією Василівною 21 липня 2021 року номер запису: 43084904; 
визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом - на 1/2 частину житлового будинку з його складовими частинами та обладнанням по АДРЕСА_2 , після смерті його матері - ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом – відмовлено.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2025 року оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що ОСОБА_1 будучи єдиним спадкоємцем за законом після смерті його матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки інші спадкоємці першої черги відмовилися від прийняття спадщини, успадкував належну його матері 1/4 частку в трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_1 , вступивши в управління та володіння квартирою та іншим спадковим майном.
Оформляючи спадщину за законом, державний нотаріус П`ятої Львівської державної нотаріальної контори не повідомив ОСОБА_1 про наявність заповіту, складеного ОСОБА_7 20 вересня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л.М., за умовами якого все своє майно в рівних частках ОСОБА_7 заповіла дітям – ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , про наявність якого він дізнався в серпні 2018 року. 
Крім 1/4 частки в трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 належала ще частка в майні, набутому за час перебування у шлюбі з ОСОБА_6 , а саме, фактично закінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_2 , загальною площею 289.6 кв.м. із прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, зокрема: літньої кухнею, гаражем та іншими спорудами, право власності на який ОСОБА_6 зареєстрував на себе після смерті його матері в межах шестимісячного строку для прийняття спадщини.
В подальшому вищезазначений будинок ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ще за життя подарував своєму внукові ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 21 липня 2021 року. 
Оскільки ОСОБА_6 не набув права власності на весь будинок, видане йому на підставі рішення Порошнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ґ3 296 від 02 лютого 2002 року свідоцтво про право власності від 12 лютого 2002 року серія НОМЕР_2 є недійним в частині належності йому 1/2 частини будинку.
Відтак, договір дарування від 21 липня 2021 року щодо 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами також є недійним., тому державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину будинку підлягає скасуванню, оскільки така здійснена на підставі недійсного правочину.
Прийнявши у встановленому законом порядку спадщину, ОСОБА_1 має право на спадкування належної йому частини спадкового майна, а оформлення права власності на весь будинок, який перебував у спільній сумісній власності подружжя та подальше його відчуження за договором дарування є порушенням його прав.
Ознайомившись з матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_7 , йому стало відомо про те, що через місяць після видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, державний нотаріус П`ятої Львівської Державної нотаріальної контори отримав витяг з Єдиного державного реєстру заповітів про заповіт померлої ОСОБА_7 , долучивши його до матеріалів фактично закритої спадкової справи.
Недобросовісні дії державного нотаріуса та неналежне виконання ним своїх професійних обов`язків, недотримання норм, які регламентують оформлення спадщини, призвели до необізнаності ОСОБА_1 про наявність заповіту, складеного його матір`ю, що позбавило його можливості реалізувати своє право на оформлення спадщини в нотаріальному порядку.
Висновок суду про те, що житловий будинок площею 289.6 кв.м. міг бути побудованим після смерті ОСОБА_7 не відповідає обставинам справи, оскільки технічний паспорт на будинок виготовлено через 30 днів після її смерті, а процедура введення будинку в експлуатацію займає тривалий час.
Відповідачі не заперечують, що підведення до будинку всіх комунікацій та завершення будівництва відбулося в 1997 році, а з 1998 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спільно проживали в новозбудованому будинку.
На час будівництва будинку та відкриття спадщини діяли правові норми, що не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.
Складаючи заповіт, ОСОБА_7 визначила конкретних осіб, які отримають право на спадкування у випадку її смерті, а саме – ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , однак ОСОБА_5 не прийняла спадщину та відмовилася від неї, тому до ОСОБА_1 переходить частина спадщини, яку не прийняла ОСОБА_5 . 
Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3 та його представника – ОСОБА_4 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом та матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_5 , та на момент смерті дружина ОСОБА_6 – ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого повторно 08 серпня 2018 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області.
В матеріалах цивільної справи №450/721/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, яка була оглянута судом, наявна копія спадкової справи, заведена після смерті ОСОБА_7 № 1228/04, з якої вбачається, що спадщину за законом після смерті спадкодавиці прийняв її син, ОСОБА_1 – позивач у справі, та 27 грудня 2004 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала померлій.
Згідно копії довідки, виданої ЛКП «Південне» №3014 від 23 грудня 2004 року, ОСОБА_7 проживала і була прописана за адресою АДРЕСА_3 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З наявного у спадковій справі Витягу з Єдиного реєстру заповітів, який надано 26 січня 2005 року, стало відомо про заповіт ОСОБА_7 , посвідчений 20 вересня 2000 року приватним нотаріусом Дольницькою Л.М.
Як зазначається у постанові Львівського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року у справі №450/721/21, яка набрала законної сили, спадкоємцями майна померлої ОСОБА_7 за заповітом є її діти: син, ОСОБА_1 та донька ОСОБА_5 .
Оскільки є чинним заповіт, яким охоплено все спадкове майно, і обоє спадкоємців за заповітом і син, ОСОБА_1 , і донька, ОСОБА_5 , прийняли спадщину після смерті матері, ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , від спадщини не відмовилися, а заява ОСОБА_5 про відмову від спадщини подана з пропуском шестимісячного строку, а відтак така заява не є відмовою від прийняття спадщини (що за законом, що за заповітом), то спадкоємців за заповітом є двоє дітей спадкодавця: син, ОСОБА_1 та донька, ОСОБА_5 .
Як вбачається з відповіді П`ятої Львівської державної нотаріальної контори № 165/02-14 від 05 лютого 2020 року на заяву позивача, останнього було повідомлено, що одержати Свідоцтво про право на спадщину на частку у праві власності на житловий будинок не вбачається можливим, оскільки титульним власником спільного майна подружжя був лише один співвласник, а право іншого співвласника майна не підтверджене документально. До нотаріальної контори не надходило письмової заяви чоловіка померлої про його згоду на видачу свідоцтва про право власності на частку в їхньому спільному майні.
Згідно архівного витягу №224 від 29 вересня 2020 року, рішенням виконавчого комітету Пустомитівського районної ради народних депутатів № 384 від 17 жовтня 1991 року надано дозвіл ОСОБА_7 на будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею 0,12 га. за типовим проектом (рішення сільської Ради від 16 травня 1991 року), що вбачається зі архівного витягу № 224 від 29 вересня 2020 року.
19 травня 2000 року на підставі Договору дарування АВК № 910365, посвідченого приватним нотаріусом м. Леон 11 травня 2000 року № 1171, ОСОБА_6 видано державний акт на право приватної власності на землю серії II-ЛВ № 057673 на земельну ділянку, площею 0,1361 га., що знаходиться в с. Липники на території Поршнянської сільської Ради Пустомитівського району Львівської області, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель.
Таким чином, земельна ділянка на час смерті спадкодавця ОСОБА_7 , належала на праві власності ОСОБА_6 .
На підставі Акту складеного Державною технічною комісією, про готовність закінченого будівництвом об`єкту садибної забудови до експлуатації, № 214 від 07 грудня 2001 року будинок був прийнятий в експлуатацію.
Рішенням Порошнянської сільської ради Пустомитівської району № 296 від 02 лютого 2002 року – ОСОБА_6 надано дозвіл на оформлення права власності на вказаний житловий будинок.
На підставі вказаного рішення, Львівським Обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки – ОСОБА_6 було видане 12 лютого 2002 року Свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 та проведено реєстрацію права власності на будинок за ОСОБА_6 .
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що ОСОБА_7 ховали з нового будинку у с.Липники.
Крім того свідок ОСОБА_9 пояснив, що ОСОБА_11 має в АДРЕСА_4 , свій будинок, який був побудований значно пізніше, та в цьому йому помагав його батько ОСОБА_6 .
Стороною позивача не доведено, що станом на день смерті матері позивача готовність спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами становила 100%.
Показами свідків підтверджується наявність такого будинковолодіння, однак жодних доказів звершення будівництва такого та можливості прийняття в експлуатацію не надано.
Покликання сторони позивача на складення акту про готовність закінченого будівництвом об`єкту садибної забудови до експлуатації, № 214, 07 грудня 2001 року та спливу лише 40 днів з часу смерті ОСОБА_6 не свідчить про неможливість проведення будівельних робіт з метою завершення будівництва спірного будинку у такий строк.
Покликання позивача на зведення будинку по АДРЕСА_2 у 1991-1997 роках жодними доказами не підтверджено, не надано документів, що свідчили про купівлю будівельних матеріалів чи про виконання будівельних робіт у зазначений період.
Доказів неправомірності набуття ОСОБА_6 права власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 та реєстрації такого права стороною позивача не надано.
Крім того, як встановлено в суді апеляційної інстанції, за життя батько позивача – ОСОБА_6 , допоміг ОСОБА_1 збудувати житловий будинок по АДРЕСА_2 , в якому останній проживав разом з родиною, оскільки квартиру АДРЕСА_1 , від якої відмовилась ОСОБА_5 , він відчужив.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що право власності на спірний житловий будинок, який споруджений на належній ОСОБА_6 на праві приватної власності земельній ділянці, набуте ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 , а тому у суду немає підстав для застосування презумпції спільності майна подружжя, оскільки таке право не виникло під час шлюбу спадкодавця та ОСОБА_6 .
З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Тож статус об`єкта права спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Самий лише факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права.
Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що слід застосовувати і при розгляді заяви про забезпечення позову.
Встановивши, що: земельна ділянка, площею 0,1361 га., що знаходиться в с. Липники на території Поршнянської сільської Ради Пустомитівського району Львівської області, на час смерті спадкодавця ОСОБА_7 , належала на праві власності ОСОБА_6 ; спірний будинок по АДРЕСА_2 , був прийнятий в експлуатацію 07 грудня 2001 року, після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; право власності на вказаний житловий будинок ОСОБА_6 оформив 12 лютого 2002 року; та з огляду на відсутність доказів звершення будівництва спірного будинку по АДРЕСА_2 та можливості прийняття в експлуатацію за життя ОСОБА_7 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на спірне нерухоме майно, а саме житловий будинок по АДРЕСА_2 , не розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя, і відповідно, будинок належав ОСОБА_6 на праві особистої власності.
В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що технічний паспорт на спірний житловий будинок був виготовлений 27 листопада 2001 року, лише через 30 з лишніх днів після смерті ОСОБА_7 , що свідчить про підставність його тверджень про завершення будівництва будинку на час відкриття спадщини.
Проте, дата виготовлення технічного паспорта не підтверджує факту завершення будівництва саме на день смерті спадкодавця, а лише свідчить про проведення технічної інвентаризації об`єкта на відповідну дату. Сам по собі технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, не фіксує моменту виникнення права власності та не підтверджує настання юридичного факту, з яким закон пов`язує виникнення такого права.
Крім цього, колегія судів критично відноситься до доводів апеляційної скарги, що ОСОБА_7 тривалий час проживала в спірному будинку, оскільки такі спростовуються наявними в матеріалах справи відомостями про проживання сторін у справі у м. Львові.
А саме, з заяви про видачу свідоцтва на спадщину від 22 грудня 2004 року (т.1 а.с. – 15), з якою позивач – ОСОБА_1 звертався в П`яту Львівську державну нотаріальну контору, вбачається, що він зазначав, що його мати ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживала у АДРЕСА_3 .
Доводи апеляційної скарги про нібито неправильне застосування судом першої інстанції положень статті 331 Цивільного кодексу України та статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є безпідставними та такими, що ґрунтуються на хибному розумінні змісту та призначення зазначених норм.
Колегія суддів звертає увагу, що незалежно від особливостей правового регулювання, яке діяло до набрання чинності Цивільним кодексом України 2004 року та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам факт виникнення права власності на об`єкт нерухомості підлягає належному доказуванню.
Покликання в апеляційній скарзі на те, що у період дії ЦК УРСР виникнення права власності на житловий будинок не пов`язувалося з його державною реєстрацією, не спростовує обов`язку позивача довести наявність такого права у спадкодавця на момент відкриття спадщини.
Натомість, позивачем не долучено доказів, які б підтверджували настання юридичного факту, з яким законодавство, чинне на час виникнення спірних правовідносин, пов`язувало виникнення права власності на спірний будинок у ОСОБА_7 .
Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76).
Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутність належного правового оформлення права власності ОСОБА_7 на спірний житловий будинок виключає можливість визнання за нею відповідного речового права, а відтак і включення такого майна до складу спадщини.
Відповідно до загальних засад цивільного судочинства судовий захист надається лише щодо порушеного, невизнаного або оспорюваного суб`єктивного права, яке є існуючим та належним чином підтвердженим.
Заявляючи вимоги про визнання недійсними правовстановлюючих документів, договору дарування, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування, ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги похідним правом, що, за його твердженням, виникло внаслідок спадкування після смерті ОСОБА_7 .
Проте, матеріалами справи встановлено, що первинне право власності спадкодавця ОСОБА_7 на житловий будинок АДРЕСА_2 , належними доказами не підтверджене, а відтак відсутні правові підстави для задоволення похідних вимог позивача.
Колегія суддів наголошує, що похідні вимоги не можуть бути задоволені за відсутності доведеного первинного речового права,
Таким чином, суд обґрунтовано відмовив у вимогах ОСОБА_1 про припинення права власності та визнання недійсним свідоцтва про право власності через їх безпідставність і необґрунтованість. а також недоведеність порушення прав позивача на спірне майно, яке було набуто ОСОБА_6 у особисту власність і в подальшому подаровано своєму внукові ОСОБА_3 .
Крім того, суд вірно відмовив і у вимогах про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та житлового будинку від 21.07.2021, вчинений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського районного округу Леон М.В., зареєстрований в реєстрі за №1008 щодо 1/2 частини житлового будинку з його складовими частинами та обладнанням по АДРЕСА_2 та скасувати реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_3 , 
Орім цього, апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення в частині пояснень свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зазначив, про «облаштування 1 кімнати в новому будинку в с.Липники, з якого ховали ОСОБА_7 », чим умисно спотворив пояснення свідків.
Проте, колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 червня 2025 року, виправлено описку, допущену у мотивувальній частині рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30.04.2025, та викласти речення щодо пояснень свідків в такій редакції: «Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що ОСОБА_7 ховали з нового будинку у с.Липники.»
Як зазначив суд першої інстанції в вищенаведеній ухвалі, допущена описка є технічною та її виправлення не вплине на зміст рішення.
Інші доводи апеляційної скарги висновок суду першої інстації не спростовують і зводяться лише до незгоди з оскаржуваним без наведення обставин, які б свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційних скаргах, колегія суддів не знаходить.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 08 січня 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Мікуш Ю.Р. 

Шандра М.М.