ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

02 лютого 2026 року	Справа №160/29692/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін в письмовому провадженні у м. Дніпрі адміністративну справу № 160/29692/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

14.10.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 щодо надання додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення тривалістю 90 календарних днів ОСОБА_1 як військовослужбовцю на момент звернення з відповідним рапортом, звільненому з полону; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити компенсацію у сумі грошового забезпечення за останньою займаною посадою за 90 календарних днів ОСОБА_1 , як військовослужбовцю на момент звернення з відповідним рапортом, звільненому з полону; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати новий грошовий атестат з урахуванням нарахованої компенсації у сумі грошового забезпечення за останньою займаною посадою за 90 календарних днів. 
В обґрунтування позовної заяви зазначено про протиправність відмови військової частини НОМЕР_1 щодо надання додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення тривалістю 90 календарних днів, як військовослужбовцю, звільненому з полону. Вказав, що з 31.08.2014 по 20.09.2014 був незаконно позбавлений волі незаконними збройними формуваннями на тимчасово окупованих внаслідок збройної агресії рф на територіях Донецької та Луганської областей, під час чого зазнавав катувань. Позивач стверджує, що у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 № 3633-ІХ, він набув права на надання йому відпустки із збереженням грошового забезпечення тривалістю 90 календарних днів, а в разі невмотивованої та незаконної відмови – на компенсацію за ненадані 90 календарних днів додаткової відпустки відповідно до абз. 1 п. 23 ст. 10-1 Закону N 2011. Вказує, що 22.05.2025 року звернувся до відповідача із рапортом про надання зазначеної відпустки в період його служби, до дати свого звільнення зі служби, а саме до 14 липня 2025 року. Однак 27.05.2025 року відповідачем відмовлено позивачу, у формі резолюції до рапорту, оформленного у електронній формі з формулюванням «Не погоджено (не доцільно)» , у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 року адміністративний позов було залишено без руху, оскільки позовна заява була подана без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 160/29692/25. Розглядати справу постановлено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
17.11.2025 року Військовою частиною НОМЕР_1 подано відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти задоволення позовної заяви відповідач зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин, ст.10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не була передбачена додаткова відпустка із збереженням грошового забезпечення тривалістю 90 календарних днів без поділу на частини, згідно з яким звільненим з полону військовослужбовцям надається додаткова відпустка не може бути застосовано до правовідносин щодо надання військовослужбовцям звільненим з полону та звільненим з військової служби, які виникли до набрання чинності вказаних законодавчих змін з огляду на те, що законодавчо діє принцип незворотності нормативно-правових актів у часі в силу прямих приписів статті 58 Конституції України. Також зауважив, що позивача було демобілізовано 22.05.2015, на підставі Указу Президента України № 254/2015 від 06.05.2015, таким чином позивач втратив право на надання додаткової відпустки, як військовослужбовець, що був звільнений з полону.
19.11.2025 року та 25.11.2025 до суду позивачем надано відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, суд встановив наступні обставини справи та приходить до наступних висновків.
ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується матеріалами справи.
Згідно із листом Служби безпеки України від 05.04.2021 року №33/8-М-169/138 позивач в період з 31.08.2014 року по 20.09.2014 року був незаконно позбавлений волі незаконними збройними формуваннями на тимчасово окупованих внаслідок збройної агресії рф на територіях Донецької та Луганської областей. 
Відповідно до запису на сторінці 4 військового квитка серії НОМЕР_3 від 11.11.2014 року позивач 22.05.2015 року, на підставі Указу Президента України № 254/2015 від 06.05.2015 звільнений (демобілізований) в запас.
16.08.2019 року позивач був прийнятий на військову службу за контрактом до Військової частини НОМЕР_1 .
22.05.2025 року позивач звернувся до відповідача з рапортом в електронній формі про надання додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення тривалістю 90 календарних днів, як військовослужбовцю, звільненому з полону.
Згідно резолюції до рапорту, оформленого у електронній формі, у графі: «Рішення щодо непогодження рапорту із зазначенням правової підстави та обґрунтування, дата прийняття рішення та підпис» зазначено, не погоджено (не доцільно), 27.05.2025 15:15.
Відповідно до витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2025 року №169-РС позивача звільнено з військової служби у запас.
Позивач, вважаючи протиправною відмову щодо надання додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення тривалістю 90 календарних днів, як військовослужбовцю, звільненому з полону, звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з частиною 1 статті 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11 квітня 2024 року № 3633-IX (далі - Закон № 3633-IX) було доповнено у статтю 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII пункт 23 такого змісту: « 23. Військовослужбовцям після їх звільнення з полону за їх бажанням надається додаткова відпустка із збереженням грошового забезпечення тривалістю 90 календарних днів без поділу на частини (крім військовослужбовців, які висловили бажання звільнитися з військової служби після звільнення з полону)».
Таким чином, з 18.05.2024 (дата набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11 квітня 2024 року № 3633-IX) пункту 23 статті 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає, що військовослужбовцям після їх звільнення з полону за їх бажанням надається додаткова відпустка із збереженням грошового забезпечення тривалістю 90 календарних днів без поділу на частини (крім військовослужбовців, які висловили бажання звільнитися з військової служби після звільнення з полону).
Відкликання з додаткової відпустки після звільнення військовослужбовця з полону допускається виключно за його згодою.
Положенням пункту 23 статті 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» чітко визначено, що військовослужбовцям після їх звільнення з полону за їх бажанням надається додаткова відпустка із збереженням грошового забезпечення тривалістю 90 календарних днів без поділу на частини. Права на таку відпустку не мають військовослужбовці, які висловили бажання звільнитися з військової служби після звільнення з полону.
Спірним у межах цієї справі є питання щодо поширення дії Закону № 3633-IX на позивача, з урахуванням тієї обставини, що позивача звільнено з полону 20.09.2014.
З цього приводу суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Як слідує із Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права. 
Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.
Як встановлено судом, позивач проходив військову службу у військовій частині ПП НОМЕР_2 та з 31.08.2014 року по 20.09.2014 року був незаконно позбавлений волі незаконними збройними формуваннями на тимчасово окупованих внаслідок збройної агресії рф на територіях Донецької та Луганської областей.
Водночас суд звертає увагу, що після звільнення з полону позивач продовжив проходити військову службу у військовій частині ПП НОМЕР_2 та 22.05.2015 року, на підставі Указу Президента України № 254/2015 від 06.05.2015 звільнений (демобілізований) в запас, що підтверджується записами військового квитка серії НОМЕР_3 від 11.11.2014 року. 
Суд зазначає, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11 квітня 2024 року № 3633-IX не має зворотної дії та не може поширюватися на правовідносини, які виникли до набрання ним чинності, а саме до 18.05.2024 року. 
Відтак у позивача після звільнення з полону було відсутнє право на додаткову відпустку тривалістю 90 календарних днів, відповідно до пункту 23 статті 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», 
Також суд зазначає, що додаткова відпустка може бути надана виключно особі, яка на момент її надання перебуває на військовій службі. Після звільнення зі служби реалізація такого права шляхом надання відпустки є неможливою. 
Крім того, 16.08.2019 року позивач був прийнятий на військову службу за контрактом до Військової частини НОМЕР_1 та 22.05.2025 року звернувся до відповідача з рапортом в електронній формі про надання додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення тривалістю 90 календарних днів, як військовослужбовцю, звільненому з полону.
Відтак позовні вимоги в частині визнання протиправною відмови військової частини НОМЕР_1 щодо надання позивачу додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення тривалістю 90 календарних днів, як військовослужбовцю, звільненому з полону, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Позовні вимоги щодо виплати компенсації у сумі грошового забезпечення за останньою займаною посадою за 90 календарних днів, як військовослужбовцю на момент звернення з відповідним рапортом, звільненому з полону не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, у тому числі і аргументи учасників справи щодо прийняття спірних наказів, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки наведених висновків суду не спростовують.
Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Разом з тим, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.
В даному випадку позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відмову у їх задоволенні.
Керуючись статтями 243, 245-247, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська