печерський районний суд міста києва

Справа № 757/10036/24-ц 
пр. 2-2539/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2025 року 
Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Хайнацького Є.С.,
при секретарі судового засідання - Сміян А.Ю.,
за участю:
позивача - не з`явився, 
відповідач-1 - не з`явився,
відповідач-2 - не з`явився,
відповідач-3 - не з`явився,
треті особи: не з`явились, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 , Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач-1, ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 (відповідач-2, ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 (відповідач-3, ОСОБА_4 ), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 (далі - третя особа-1, ОСОБА_5 )), Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни (далі - третя особа-2, Приватний нотаріус Фролова Р.В.), у якому з урахуванням зміни предмета позову, просив: 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 15 листопада 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяв представник ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., зареєстрований за № 2269;
- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,0797 га, кадастровий номер 8000000000:82:312:0040, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач є власником нерухомого майна, яке було відчужене без його волі, а відтак були порушенні його майнові права.
Зазначає про те, що ОСОБА_2 на підставі виданої ним довіреності від 03 жовтня 2016 року мав повноваження на продаж, обмін, передачу в іпотеку, оренду будинку від імені та в інтересах позивача. Такою була його воля до 12 листопада 2019 року, тобто до моменту, коли позивач, з метою недопущення порушення свого права власності на будинок, подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Войтановському В.С. заяву щодо заборони вчинення реєстраційних дій відносно будинку від 12 листопада 2019 року з метою унеможливлення протиправного позбавлення його права власності на будинок.
15 листопада 2019 року ОСОБА_2 , діючи умисно з метою реалізації зловмисної домовленості з ОСОБА_3 (його мати), ОСОБА_4 , всупереч волі позивача, на підставі довіреності № 4065 від 03 жовтня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М., незаконно відкликав заяву позивача від 12 листопада 2019 року, щодо заборони вчинення реєстраційних дій відносно вищевказаного будинку. Зазначає про те, що сам факт наявності заборони на вчинення реєстраційних дій від власника будинку свідчив про відсутність його волі на відчуження цього будинку ОСОБА_2 .
У подальшому, 15 листопада 2019 року ОСОБА_2 , від імені позивача, на підставі договору купівлі-прождажу відчужив спірний будинок ОСОБА_6 .
Крім того, послідовність дій ОСОБА_2 щодо переоформлення будинку, свідчить про наявність у нього зловмисної домовленості щодо протиправного позбавлення позивача права власності на будинок та узгодження його дій зі своєю матір`ю ОСОБА_3 та посередником - ОСОБА_6 , яка не мала жодного наміру купувати спірний будинок та не сплатила за нього будь-яких коштів, а одразу в той самий день продала його ОСОБА_3 (матері ОСОБА_2 ).
Договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 15 листопада 2019 року містить ознаки фіктивності, оскільки не був спрямований на настання реальних наслідків.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просив позов задовольнити. 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21 травня 2024 року.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 12 серпня 2025 року.
У зв`язку із зайнятістю головуючого судді в іншому судовому засіданні, підготовче засідання, призначене на 12 серпня 2024 року, знято з розгляду та призначено на 17 жовтня 2024 року.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року розгляд справи у підготовчу судовому засіданні відкладено на 27 січня 2025 року.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року розгляд справи у попередньому судовому засіданні відкладено на 18 березня 2025 року.
18 березня 2025 року до суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - адвоката Тригуба А.Ю., у якому сторона відповідача просила суд позов залишити без задоволення, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. В обґрунтування доводів своїх заперечень проти позову посилався на те, що станом на день укладення оспорюваного договору купівлі-продажу будинку 15 листопада 2019 року дія довіреності ОСОБА_1 не була припинена. Таким чином, права та обов`язки ОСОБА_1 щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником, зберігають чинність для нього.
Позивачем не доведена відсутність повноважень у ОСОБА_2 на звернення до державного реєстратора (нотаріуса) щодо відкликання заяви про внесення запису про заборону вчинення реєстраційних дій, про яке зазначає у своєму позові ОСОБА_1 . Подаючи таку заяву державному реєстратору Мойса В.М. не відкликав довіреності на ім`я ОСОБА_2 від 03 жовтня 2016 року. Отже, поданням такої заяви ОСОБА_1 не спростував свого бажання на продаж спірного будинку, яке він виявив при видачі згаданої довіреності на ім`я ОСОБА_2 .
Зазначає про те, що позовна заява ОСОБА_1 не містить будь-яких доводів та доказів наявності змови та отримання будь-якої вигоди у ОСОБА_4 .
Факт родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не має самостійного правового значення у даній справі.
Доводи ОСОБА_1 про відсутність у нього наміру продавати спірний будинок є суперечливими та спростовуються його поведінкою.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду від 18 березня 2025 року розгляд справи у підготовчому судовому засіданні відкладено на 22 травня 2025 року.
15 травня 2025 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Друченка А.Ю. надійшли заперечення на відзив, у яких сторона позивача вказує на пропуск строку для подання вказаного відзиву.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2025 року зарито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 09 вересня 2025 року.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2025 року розгляд справи відкладено на 08 грудня 2025 року.
В судове засідання учасники справи не з`явились; про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. 
Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив позов задовольнити в повному обсязі. 
Представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Суд установив, що 03 жовтня 2016 року ОСОБА_1 видав на ім`я ОСОБА_2 довіреність з питань, пов`язаних з розпорядженням (продажем, обміном, передачею в оренду, іпотеку в забезпечення його зобов`язань тощо) належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, а саме: житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 строком до 03 жовтня 2021 року.
Зазначена довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М. за реєстровим № 4065.
Факт видачі та чинність вказаної довіреності підтверджується витягом із Єдиного реєстру довіреностей від 16 лютого 2024 року, який доданий позивачем до справи.
22 грудня 2016 року між позивачем (іпотекодавець) та ОСОБА_3 (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки, відповідно до якого для забезпечення виконання іпотекодавцем (позивачем) зобов`язань перед іпотекодержателем, що виникають із договору позики грошових коштів, посвідченого 22 грудня 2016 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М. за реєстровим № 5463, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний до 22 грудня 2019 року повернути іпотекодержателю грошові кошти в розмірі 260 000,00 грн.
10 листопада 2017 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено додатковий договір до договору іпотеки, яким змінено пункт 1.1. договору іпотеки та змінено строк повернення грошових коштів до 01 грудня 2017 року.
12 листопада 2019 року на підставі заяви ОСОБА_1 зареєстровано заборону вчинення реєстраційних дій щодо власного об`єкта нерухомого майна, а саме відносно житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки між кредитором та боржником наявні спори щодо розміру та порядку повернення наявної заборгованості за договором позики.
15 листопада 2019 року ОСОБА_3 подала приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Фроловій Р.В. заяву, в якій повідомила про виконання договору позики від 22 грудня 2016 року, зареєстрований за № 5463 та просила нотаріуса здійснити державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна іпотекою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зняти заборону відчуження з об`єкта нерухомого майна, а саме: житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 
15 листопада 2019 року, враховуючи відсутність обтяження житлового будинку, та на підставі довіреності віл 03 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 відкликала подану позивачем заяву про заборону вчинення реєстраційних дій відносно житлового будинку у зв`язку із тим, що обставини, щ зумовили звернення позивача із такою заявою, відпали. 
Також судом установлено, що 15 листопада 2019 року ОСОБА_2 , як представник позивача (продавця), на підставі вказаної вище довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_4 , як покупцем, договір, згідно якого ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_4 прийняла у власність житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
18 листопада 2019 року ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Зубковій О.Л. заяву про скасування зазначеної вище довіреності, посвідченої Лукасевич Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03 жовтня 2016 року за реєстровим № 4065.
Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Відповідно до статті 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які на належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненими.
Відповідно до статті 1004 ЦК України, повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не маг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.
Відповідно до статті 1006 ЦК України, повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. 
Так, відповідно до змісту договору купівлі-продажу від 15 листопада 2019 року ОСОБА_2 , як представник позивача (продавця), на підставі вказаної вище довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_4 , як покупцем, договір, згідно якого ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_4 прийняла у власність житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
З урахуванням встановлених обставин справи, що ОСОБА_2 , як представник позивача (продавця) на підставі вказаної вище довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_4 , як покупцем, договір, згідно якого ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_4 прийняла у власність житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у передбачений законом спосіб та з дотриманням зазначених вище вимог закону.
При цьому, судом встановлено, що факт видачі довіреності та надання права відповідачу ОСОБА_2 на здійснення відчуження спірного будинку не оспорюється.
Так, згідно з частиною першою статті 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупуреч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.
У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небуть вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
Тобто, для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв`язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.
Верховний Суд в постанові від 22 квітня 2019 року по справі № 623/2518/17 вказав, що критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявлення повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими що є неприйнятними для довірителя.
Аналізуючи наявні докази у справі, суд дійшов висновку, що позивач не довів суду, що оспорюваний договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений ОСОБА_2 на невигідних для ОСОБА_1 умовах і такий договір суперечить інтересам останнього, як і не надано доказів розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного щодо укладення такого договору, що могло б вказувати на настання наслідків, які неприйнятні для позивача, як довірителя.
Позивач наданою відповідачу ОСОБА_2 довіреністю уповноважив останнього здійснити відчуження житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ціною та власним розсудом ОСОБА_2 .
Отже, надаючи ОСОБА_2 довіреність на право продажу житлового будинку, позивач продемонстрував свою волю на продаж іншій особі належного йому житлового будинку та визначеною ОСОБА_2 ціною, що унеможливлює витребування майна на підставі статті 388 ЦК України. При цьому, як вже було зазначено, підстав для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку, суд не вбачає. 
Щодо обставини реєстрації 12 листопада 2019 року на підставі заяви ОСОБА_1 заборони вчинення реєстраційних дій щодо спірного будинку слід зазначити наступне.
За змістом вказаної заяви, копія якої міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 повідомив державного реєстратора про те, що спірний будинок є предметом іпотеки та що між кредитором та боржником наявні спори щодо розміру та порядку повернення наявної заборгованості. Саме таким способом та необхідністю захисту його прав як позичальника він обґрунтував необхідність накладення заборони проведення будь-яких реєстраційних дій у відношенні житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Подавши нотаріусу заяву від 15 листопада 2019 року ОСОБА_3 засвідчила повне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором іпотеки та за договором позики грошових коштів, у зв`язку із чим просила припинити обтяження майна.
З огляду на викладене у ОСОБА_2 були підстави для ініціювання вилучення запису про заборону вчинення реєстраційних дій, які були внесені за заявою ОСОБА_1 від 12 листопада 2019 року, оскільки таке вилучення відповідало інтересам останнього.
Разом із тим, згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про нотаріат» довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.
Однак, ОСОБА_1 не надав до суду доказів звернення до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М. щодо видачі йому архівної копії довіреності, посвідченої 03 жовтня 2016 року за реєстровим № 4065.
З огляду на викладене, позивачем не доведено відсутність повноважень у ОСОБА_2 на звернення до державного реєстратора (нотаріуса) щодо відкликання заяви про внесення запису про заборону вчинення реєстраційних дій, про яке зазначає ОСОБА_1 .
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини а які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.
За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду обставини, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати несе позивач відповідно до ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись статтями 232, 1003, 1004, 1006 ЦК України та статтями 10, 11, 12, 19, 76-82, 258, 259, 263, 264, 265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, - залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено та підписано 28.12.2025 року.

Суддя Євген ХАЙНАЦЬКИЙ