ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року
м. Київ
справа № 754/10814/24
провадження № 51-3020 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024105030000222, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2001 року за ч. 2 ст. 141 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі; 2) вироком Подільського районного суду м. Києва від 23 квітня 2004 року за ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК України на 7 років 3 місяці позбавлення волі; 3) вироком Деснянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України на 1 рік обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року звільнення від відбування покарання з випробуванням скасовано та направлено для відбування покарання у виді 1 року обмеження волі; 4) вироком Деснянського районного суду м. Києва від 19 листопада 2021 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України на 2 роки 1 місяць позбавлення волі; 5) вироком Оболонського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2022 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України на 2 роки 3 місяці позбавлення волі; 6) вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 25 січня 2023 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України на 2 роки 2 місяці позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 16 листопада 2023 року по відбуттю покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Житомира, жителя АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 200 годин,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України закрито на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння, відповідно до ст. 5 КК України. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін. 
За обставин, детально викладених в ухвалі суду першої інстанції, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачувалися у таємному викраденні чужого майна 30 червня 2024 року у період часу з 01:30 до 03:40 години, за адресою: м. Київ, вул. Миколи Закревського 39, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, повторно, поєднаному з проникненням в сховище в умовах воєнного стану, викравши належне потерпілому ОСОБА_8 майно на загальну суму 2177, 96 грн. 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Прокурор вказує, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачувалися у вчиненні крадіжки, в тому числі поєднаній з проникненням у сховище, а тому в їх діях вбачається наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України. Вважає, що судами не було надано належної оцінки вказаним обставинам кримінального правопорушення, а тому рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України є неправильним. 
Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення та просив її задовольнити. 
Мотиви Суду
Відповідно до положень ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
У касаційній скарзі прокурор не погоджується із закриттям кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки вважає, що дії останніх слід було перекваліфікувати з ч. 4 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК України. Так, 09 серпня 2024 року набрав законної сили Закон України № 3886 IX, яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, відповідно до яких дрібною крадіжкою слід вважати викрадення майна, вартість якого на момент викрадення не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. В зв`язку з тим, що у 2024 році сума двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян становила 3028 грн, а вартість викраденого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 майна 2177, 96 грн, тобто менша, а тому, з огляду на те, що вчинення крадіжки було поєднано з проникненням у сховище, дії останніх слід було перекваліфікувати на ч. 1 ст. 162 КК України.
Такі доводи прокурора колегія суддів вважає слушними. 
Так, Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 07 жовтня 2024 року (справа № 278/1566/21, провадження № 51-2555кмо24) дійшла висновку, що Закон № 3886 IX, яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП.
Зміни, внесені Законом № 3886 IX, мають зворотну дію в часі.
У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пунктами 169.1.1, 169.1 ст. 169 розд. IV ПК України.
Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом № 3886 IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.
Оскільки вартість викраденого майна становила 2177, 96 грн, тобто на час вчинення діяння не перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів, до цього діяння має застосовуватися ст. 5 КК України. В зв`язку з цим, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов висновку про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з втратою чинності законом, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння, вчиненого особою.
За змістом касаційної скарги прокурор і не оспорює, що у зв`язку зі змінами до закону України про кримінальну відповідальність, внесеними вказаним вище Законом, діяння, інкриміноване ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не містять складу крадіжки (ч. 4 ст. 185 КК України). Прокурор не погоджується з рішенням суду про закриття кримінального провадження на підставі на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки вважає, що діяння необхідно було перекваліфікувати на ч. 1 ст. 162 КК України.
Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 усвідомлювали, що приміщення, до якого вони протиправно проникли, перебуває у володінні іншої особи, а тому дії за вказаним епізодом підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 162 КК України, оскільки об`єктивна сторона зазначеного кримінального проступку полягає, серед іншого, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи, зокрема, у незаконному проникненні до приміщення, як це встановлено судами попередніх інстанцій у цьому провадженні.
Тому колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з доводами касаційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при закритті цього кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, в якій він наводив аналогічні доводи та просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд свої висновки про неможливість перекваліфікації діяння, інкримінованого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з ч. 4 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК України обґрунтував неможливістю виходу за межі пред`явленого обвинувачення.
Проте колегія суддів не погоджується з указаними висновками суду апеляційної інстанції та звертає увагу, що за приписами ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
У цьому аспекті Суд зауважує, що у разі наявності підстав, передбачених ч. 3 ст. 337 КПК України, суд зобов`язаний змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення. На цьому, зокрема, наголошувалося у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2022 року у справі № 686/13801/16-к (провадження № 51-4160кмо20).
Зазначене також узгоджується з висновками щодо правозастосування, викладеними у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21 (провадження № 51-2555кмо24).
У зв`язку з цим, безпідставними є твердження, викладені в рішенні апеляційного суду, про те, що прокурор, вказуючи на необхідність перекваліфікації крадіжки на ст. 162 КК України, яку не було інкриміновано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , просив збільшити обсяг обвинувачення. Враховуючи, що відповідно до ст. 12 КК України діяння, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України є кримінальним проступком та менш тяжке за ч. 4 ст. 185 КК України, така перекваліфікація покращує становище особи та узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 337 КПК України. 
Тому ухвалу апеляційного суду також не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою.
У зв`язку з наведеним, доводи прокурора, викладені у касаційній скарзі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при закритті кримінального провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є слушними, тому його касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвали судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. При новому розгляді в суді першої інстанції, необхідно врахувати наведене в цій постанові та постановити рішення, яке б відповідало вимогам законності та обґрунтованості.
Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити. 
Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3