Справа № 463/3038/25 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2862/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Франків Андріяни Володимирівни на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2025 року в складі судді Жовніра Г.Б. в справі за заявою ОСОБА_1 про визнання особи недієздатною та призначення опікуна, заінтересована особа: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування,-
встановив:

01.04.2025 представник ОСОБА_1 – адвокат Франків А.В. звернулася до суду із заявою про визнання недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановити над ним опіку, призначивши опікуном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2025 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі. 
Оскаржуваною ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2025 року заяву ОСОБА_1 про визнання особи недієздатною та призначення опікуна, заінтересована особа: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування - повернуто заявнику.
Роз`яснено, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.
Ухвалу оскаржив ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якого подав адвокат Франків А.В., з ухвалою не погоджується, вважає таку незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не належить до осіб, визначених ч. 3 ст. 296 ЦПК України, які можуть бути заявниками у справі про визнання фізичної особи недієздатною.
Вважає, що суд не правильно тлумачить ч. 3 ст. 296 ЦПК України та застосовує в оскаржуваній ухвалі норми закону, які суперечать одна одній.
На думку апелянта, суд вийшов за межі цієї норми, положення якої є імперативними.
При цьому, у ЗУ «Про запобігання корупції» визначено, що близькі особи серед інших – племінник, племінниця, рідний дядько, рідна тітка, без вказівки на спільне проживання, ведення спільного господарства.
Покликаючись на відповідні обставини, зазначає, що ОСОБА_2 є особою, яка несе загрозу здоров`ю та життю як для себе так і для оточуючих, що виключає можливість спільного проживання з ним будь кого із членів родини, зокрема заявника.
Долучив до апеляційної скарги довідки видані приватним пансіонатом «Рідні люди», слідуючи яким, ОСОБА_2 дійсно перебуває у цьому пансіонаті протягом останнього року.
Також, звертає увагу на положення закону щодо необхідності призначення опікуна або піклувальника переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, врахування особистих приязних відносин між ними, а також зобов`язання опікуна дбати про підопічного, що не враховано судом першої інстанції.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення заяви заявнику.
Просить скасувати ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Згідно із ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України судове засідання не проводиться.
Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що особа, відносно якої вирішується питання про визнання її недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна - ОСОБА_2 , є дядьком заявника, однак, підтвердити постійне спільне проживання заявника разом із його дядьком за останній рік не можливо, оскільки ОСОБА_2 проживає в пансіонаті для літніх людей.
Таким чином, до матеріалів заяви не додано будь яких доказів, які б підтверджували факт спільного проживання заявника та ОСОБА_2 , ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.
Враховуючи наведене, до заяви ОСОБА_1 у розумінні Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України не додано доказів, що останній є членом сім`ї чи близьким родичем особи, стосовно якої подана заява про визнання її недієздатною, тому ОСОБА_1 не належить до осіб, визначених частиною 3 статтею 296 ЦПК України, які можуть бути заявниками у справі про визнання фізичної особи недієздатною.
При цьому, суд вказав, що для осіб, які можуть виступати заявниками в окремому провадженні правосуб`єктність є спеціальною, оскільки визначається окремою статтею, розміщеною у відповідній главі Розділу IV Окреме провадження ЦПК. 
Таким чином, хоча особа, яка не входить до кола суб`єктів, зазначених у ч. 3 ст. 296 ЦПК, може подати заяву про визнання фізичної особи недієздатною особою, володіючи загальними цивільною процесуальною правоздатністю (ст. 46 ЦПК) та цивільною процесуальною дієздатністю (ст. 47 ЦПК), цивільні процесуальні правовідносини за її участі не можуть виникнути, оскільки вона не має правосуб`єктності заявника по такій категорії справ.
Наведене пов`язане з тим, що її дієздатність, яка є складовою правосуб`єктності, у такій ситуації має дефектність, обумовлену тим, що вона не відноситься до певної групи осіб, які наділяються правами та обов`язками заявників по таким категоріям справ, відтак, особа не має процесуальної дієздатності заявника.
Зважаючи на те, що у ч. 3 ст. 294 ЦПК України визначено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду, врахувавши положення п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України за яким заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказан та вимоги ч. 3 ст. 296 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заявник не належить до переліку осіб, які можуть звернутись до суду з заявою про визнання особи недієздатною, у нього відсутня процесуальна дієздатність для звернення до суду із заявою про визнання особи, тому його заява підлягає поверненню.
Колегія суддів не може погодитися із таким висновком місцевого суду враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом частини 5 ст. 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).
Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 12 листопада 2020 року у справі № 359/9512/17 та від 19 грудня 2019 року у справі № 757/35897/18-ц.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження про визнання недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановити над ним опіку, призначивши опікуном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зважаючи на те, що предметом даного апеляційного провадження є процесуальна ухвала місцевого суду про повернення заяви, від якої залежить виключно можливість розгляду такої судом першої інстанції, колегія суддів, слідуючи принципу диспозитивності, не приймає до уваги та не надає правову оцінку доводам апеляційної скарги, які стосуються суті вимог заяви ОСОБА_1 , зокрема, щодо обов`язку суду призначати опікуна або піклувальника переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, врахування особистих приязних відносин між ними, а також зобов`язання опікуна дбати про підопічного, оскільки таким може бути надана оцінки лише при розгляді заяви по суті, тобто перевірці підлягає лише вимога про скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Частиною 1 ст. 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (ч. 3 ст. 294 ЦПК України).
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи.
Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України визначено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.
Так, порядок звернення до суду за судовим захистом урегульовано ЦПК України. Подання заяви до суду має відбуватись із дотриманням певних умов.
Загальні вимоги щодо форми та змісту позовної заяви визначені ст. ст. 175 і 177 ЦПК України.
Як встановлено апеляційним судом, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції застосував п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України та повернув заяву про визнання особи недієздатною та призначення опікуна у зв`язку з тим, що заявник не має процесуальної дієздатності для звернення до суду із такою заявою.
Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.
Поняття цивільної процесуальної дієздатності визначено частиною 1 статті 47 ЦПК України, як здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді.
Цивільну процесуальну дієздатність мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.
Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом (частина 2 статті 47 ЦПК України).
Підсумовуючи вищевикладене, суд може повернути заяву на підставі пункту 1 частини 4 статті 185 ЦПК України лише у разі, коли суд встановить, що заяву подано: особою не здатною особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки у суді або неповнолітньою особою віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років у справах, що виникають з відносин, у яких вона особисто не бере участь або особою, цивільна дієздатність якої обмежена, у справах, що виникають з відносин, у яких вона особисто не бере участь.
Разом з цим, матеріали справи не містять даних, за яких можна було б віднести ОСОБА_1 до переліку осіб наведених у пункті 1 частини 4 статті 185 ЦПК України, при цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність процесуальної дієздатності в останнього для звернення до суду із заявою про визнання недієздатним та призначення опікуна, під час розгляду заяви по суті, оскільки провадження у справі відкрито.
Натомість, якщо після відкриття провадження у справі суд прийде висновку, що заяву подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд може залишити заяву без розгляду.
В свою чергу, заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги (ч. 3 ст. 296 ЦПК України).
Відповідно до статті 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
Згідно з частиною 1 статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
Відповідно до частин 4, 5 статті 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).
Статтею 9 СК України встановлено коло осіб, сімейні відносини між якими регулюються СК України, зокрема це подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі.
Сімейний кодекс України регулює, зокрема сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини, між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком, між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. 
Водночас, Сімейний кодекс України не регулює сімейні відносини між двоюрідними братами та сестрами, тіткою, дядьком та племінницею, племінником і між іншими родичами за походженням (стаття 2 СК України).
Матеріали справи не містять доказів для можливого висновку, що заявник ОСОБА_1 є членом сім`ї ОСОБА_2 , оскільки докази спільного проживання, пов`язаності спільним побутом, наявності взаємних права та обов`язків, у матеріалах справи відсутні.
Разом з тим, частиною 3 статті 296 ЦПК України дійсно передбачено, що заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.
Згідно із абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну "член сім`ї" членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї та визначено критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.
Кодекс законів про працю України передбачає, що близькими родичами чи свояками є батьки, подружжя, брати, сестри, діти, а також батьки, брати, сестри і діти подружжя(стаття 25-1 КЗпП України).
Положеннями статті 1 Закону України "Про запобігання корупції" визначено, що близькі особи - це члени сім`ї суб`єкта, зазначеного у частині першій статті 3 цього Закону, а також чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний та двоюрідний брати, рідна та двоюрідна сестри, рідний брат та сестра дружини (чоловіка), племінник, племінниця, рідний дядько, рідна тітка, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, батько та мати дружини (чоловіка) сина (дочки), усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням зазначеного суб`єкта. Члени сім?ї: особа, яка перебуває у шлюбі із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону, та діти зазначеного суб`єкта до досягнення ними повноліття - незалежно від спільного проживання із суб`єктом; будь-які особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.
У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2024 року в справі № 372/2474/21 викладено правовий висновок, згідно якого близькими родичами є особи, які мають особливі права та обов`язки через тісні стосунки між собою.
В оскаржуваній ухвалі, суд першої інстанції самостійно робить висновок про те, що ОСОБА_2 є дядьком заявника, тобто близькою особою слідуючи Закону України "Про запобігання корупції".
Таким чином, з врахуванням того, що висновок суду першої інстанції про необхідність підтвердження спільного проживання заявника разом із його дядьком не відповідає процесуальному закону, при цьому ОСОБА_2 є рідним дядьком заявника ОСОБА_1 , колегія суддів приходить переконання, що останній мав право звертатися до суду із заявою про визнання його недієздатним та встановлення опіки.
Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для повернення заяви про визнання особи недієздатною та призначення опікуна на підставі пункту 1 частини 4 статті 185 ЦПК України - є помилковими.
Встановлені колегією суддів факти щодо допущення відповідних порушень судом першої інстанції свідчать про необхідність скасування оскаржуваної ухвали, а відтак про підставність доводів апеляційної скарги.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Під час розгляду справи суду першої інстанції необхідно звернути увагу, з врахуванням принципу диспозитивності та відповідних положень ЦПК України, на категорію спору та розглянути по суті заяву ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 379, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Франків А.В. – задовольнити.
Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2025 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 грудня 2025 року.

Головуючий:  А.В. Ніткевич 

Судді:         С.М. Бойко

С.М. Копняк