ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 369/4174/21
провадження № 61-8490св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Михальченко Володимир Володимирович, на постанову Київського апеляційного суду 
від 04 травня 2023 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйова Тетяна Анатолівна, про визнання договору дарування недійсним, скасування запису про державну реєстрацію права власності,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» (далі - ТОВ «Брайт Інвестмент») звернулося до суду з позовом 
до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйова Т. А., про визнання договору дарування недійсним, скасування запису про державну реєстрацію права власності та припинення права власності.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 лютого 2008 року між 
відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - 
ВАТ «КБ «Надра»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариством ПАТ «КБ «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 183/П/99/2008-840, за умовами якого банк надав 
ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти у сумі 
182 688,80 доларів США за програмою «Нове житло», з кінцевим терміном повернення кредиту 28 лютого 2038 року.
Відповідно до пункту 1.2. кредитного договору цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів (дисконтних облігацій) - облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 11 305 штук, емітованих товариством з обмеженою відповідальністю «Укргаз» (далі - ТОВ «Укргаз») з номінальною вартістю кожної облігації 38,00 грн, згідно з договором купівлі-продажу цінних паперів від 26 лютого 2008 року № Б-201/81-06-5/2008/001, укладений між позичальником та продавцем цінних паперів товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Ексінор» 
(далі - ТОВ «КУА «Ексінор»), з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості - квартиру. Згідно з договором про резервування/бронювання приміщення 
від 13 лютого 2008 року № 8/1/12/56/Ж, укладеним між позичальником 
та ТОВ «Укргаз», за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 4.3.5. кредитного договору позичальник зобов'язався протягом трьох робочих днів з моменту реєстрації права власності на нерухоме майно укласти з банком договір іпотеки нерухомості.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком, як заставодержателем, та ОСОБА_1 , як заставодавцем 28 лютого 
2008 року було укладено договір застави цінних паперів № 99.
У зв'язку з неналежним виконанням позичальником  ОСОБА_1 умов кредитного договору та порушення строків повернення кредиту, банк звернувся до суду. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 березня 
2012 року у справі № 2-12834/11 позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 232 276,32 доларів США.
05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів від 22 травня 2020 року № UA-EA-2020-05-12-000017-Ь, між ПАТ «КБ «Надра» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп») був укладений договір № GL48N718070_blank про відступлення прав 
вимоги. За умовами цього договору ПАТ «КБ «Надра» відступило 
ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за кредитним договором з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень від 28 лютого 2008 року № 183/П/99/2008-840, укладеним 
між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра», договором застави цінних паперів 
від 28 лютого 2008 року № 99, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра». 30 вересня 2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами цього договору ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відступило ТОВ «Брайт Інвестмент» право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема, за кредитним договором 
(з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень, тощо) від 28 лютого 2008 року № 183/П/99/2008-840, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра», договором застави цінних паперів 
від 28 лютого 2008 року № 99, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра».
З інформаційної довідки ТОВ «Брайт Інвестмент» стало відомо, що ОСОБА_1 19 травня 2015 року, отримавши свідоцтво про право власності, зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_2 та 20 травня 
2015 року на підставі договору дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т. А., зареєстрований в реєстрі за № 2042, подарувала квартиру своєму батькові ОСОБА_2 .
Отже, ОСОБА_1 , відчужуючи належне їй на праві власності вищевказане нерухоме майно, на користь ОСОБА_2 , була обізнана про судове рішення про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором на користь кредитора, тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання зазначеного судового рішення шляхом звернення стягнення на спірне нерухоме майно, а отже, такий правочин відповідно до положень статті 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) 
є недійсним. 
З урахуванням викладеного ТОВ «Брайт Інвестмент» просило суд: 
- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 
20 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т. І., зареєстрований в реєстрі за номером 2042 (номер запису про право власності 9734839);
- скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 20 травня 2015 року за ОСОБА_2 на спірну квартиру; 
- припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру 
АДРЕСА_2 .
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 08 грудня 2022 року у складі судді Янченка А. В. у задоволенні позову 
ТОВ «Брайт Інвестмент» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у пункті 4.3.5. кредитного договору від 28 лютого 2008 року № 183/П/99/2008-840 не передбачено обов`язок позичальника укладати з банком договір іпотеки протягом трьох робочих днів з моменту реєстрації права власності на спірну квартиру.
Суд першої інстанції зазначив, що не може прийняти до уваги посилання позивача на те, що на момент нотаріального посвідчення договору дарування від 20 травня 2015 року ОСОБА_1 мала непогашену заборгованість за кредитним договором, оскільки у справі відсутні докази пред`явлення стягувачем вимоги про стягнення заборгованості.
Оспорюваний договір дарування від 20 травня 2015 року укладений між 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Воробйовою Т. А., зареєстрований в реєстрі за номером 2042 у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін.
Отже, суд першої інстанції вказав про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що укладення спірного правочину не відповідало дійсній волі відповідачів, а оспорюваний договір дарування вчинявся під впливом обману з боку відповідачів, тобто відповідачами неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення.
При цьому, районний суд вказав, що у спірних правовідносинах права ОСОБА_2 , як власника квартири захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Оскільки позовні вимоги про скасування запису про право власності та припинення права власності є похідними від основної вимоги про визнання недійсним договору дарування, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в їх задоволенні. 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Брайт Інвестмент» задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову ТОВ «Брайт Інвестмент». 
Визнано недійсним договір дарування квартири 
АДРЕСА_2 , укладений 20 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т. І., зареєстрований в реєстрі за номером 2042 (номер запису про право власності 9734839). В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що  ОСОБА_1 , на виконання підпункту 2.1.3. пункту 2.1., підпункту 4.3.5. пункту 4.3. кредитного договору, не повідомила банк про факт реєстрації за нею прав власності на спірну квартиру, у зв'язку з цим між сторонами кредитного зобов`язання договір іпотеки нерухомості не оформлявся. Після отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 травня 2015 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 наступного дня, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 подарувала спірну квартиру своєму батькові ОСОБА_2 , який зареєстрував право власності на спірне нерухоме майно. 
Отже, апеляційний суд дійшов висновку про те, що  ОСОБА_1 , не повідомляючи кредитора про факт реєстрації за нею права власності на спірне нерухоме майно та відчужуючи таке майно своєму батькові ОСОБА_2 , була обізнана про судове рішення про стягнення з неї заборгованості на користь кредитора, тобто могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на спірну квартиру у рахунок погашення відповідної заборгованості.
Апеляційний суд зазначив, що вказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що оспорюваний договір дарування від 20 травня 2015 року вчинено ОСОБА_1 без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати 
це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань, тому обґрунтованими є вимоги про визнання недійсним зазначеного договору. 
Висновок суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах права ОСОБА_2 , як власника квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним, оскільки оспорюваний договір дарування не направлений на реальне настання правових наслідків, тобто дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення кредитора у майбутньому законних майнових прав на звернення стягнення на це нерухоме майно у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
Апеляційний суд вказав про те, що ТОВ «Брайт Інвестмент», як новий кредитор у зобов`язанні, дізналося про існування оспорюваного договору дарування 
після укладення договору про відступлення прав вимоги від 30 вересня 
2020 року № GL48N718070_blank_01, із витребуваної ним інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. З позовом до суду ТОВ «Брайт Інвестмент» звернулося 22 березня 
2021 року, а тому позивач позовну давність, про застосування якої заявлено ОСОБА_1 , не пропущено. 
Вимоги щодо скасування запису про право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 та припинення права власності на спірну квартиру є неефективним способом захисту.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Михальченко В. В., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року, просить її скасувати,рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Отже, оскаржувана постанова апеляційного суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності та припинення права власності не оскаржується, тому у силу статті 400 ЦПК України у цій частині у касаційному порядку не переглядається. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. 
У вересні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 26 вересня 2023 року справу передано судді-доповідачеві - 
Антоненко Н. О., судді, які входять до складу колегії: Дундар І. О., 
Русинчук М. М., 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 квітня 2025 року справу передано судді-доповідачеві 
Ігнатенку В. М., судді, які входять до складу колегії: Ситнік О. М., 
Фаловська І. М.
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано задовольнив позов в частині скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, без врахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1383/2010, від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17, від 15 червня 2021 року в справі № 922/2495/20, від 22 травня 2018 року в справі 
№ 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, 
від 07 листопада 2018 року в справі № 575/476/16-ц, від 08 лютого 2019 року в справі № 904/3280/18.
В обґрунтування касаційної скарги заявник вказав, що доводи позивача про те, що  ОСОБА_1 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно, була обізнана про судове рішення щодо стягнення з неї заборгованості на користь позивача, тому могла передбачити негативні наслідки для себе, є безпідставними та ґрунтуються на припущеннях. 
Разом з тим  ОСОБА_1 реально подарувала спірну квартиру ОСОБА_2 , унаслідок чого настали правові наслідки передбачені саме договором дарування, а тому цей правочин не може бути визнано фіктивним. Крім того, її батько ОСОБА_2 протягом 2015 - 2018 років проживав у спірній квартирі, тобто володів і користувався нею. Такі обставини спростовують припущення позивача про фіктивність оспорюваного правочину, а свідчать про реальність правочину та його правомірність. 
Крім того,  ОСОБА_1 вказувала про те, що судове рішення про стягнення, у тому числі з неї кредитної заборгованості ухвалено ще у 2012 році, ухвалою апеляційного суду від 02 вересня 2014 року ПАТ «КБ «Надра» було 
поновлено строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, проте 
ПАТ «КБ «Надра» виконавчі листи отримано не було, а строк їх пред`явлення сплив 03 вересня 2015 року, тобто стягувач у визначений законом строк не пред`явив відповідні виконавчі листи. Разом з тим оспорюваний правочин ОСОБА_1 укладено лише 20 травня 2015 року, тому помилковими є висновки апеляційного суду про укладення договору дарування з метою ухилення від виконання кредитного зобов`язання. 
Апеляційний суд не звернув уваги на те, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають, що він не буде виконаний. Проте апеляційним судом вказано на протиправність дій лише ОСОБА_1 .
Позивач у березні 2021 року звернувся до суду з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_1 , оскільки його перебіг розпочався з 20 травня 2015 року, тобто з моменту укладення оспорюваного договору дарування, та не переривався. Відповідно до статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. 
ТОВ «Брайт Інвестмент» знало про існування рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 березня 2012 року у справі № 2-12834/11 про стягнення кредитної заборгованості, оскільки у договорі про відступлення права вимоги від 30 вересня 2020 року зазначено про існування такого судового рішення. 
Отже, у порушення положень закону апеляційний суд не встановив коли саме про порушення своїх прав довідалося ПАТ «КБ «Надра», останнім правонаступником якого є ТОВ «Брайт Інвестмент». 
Позиція інших учасників справи
У червні 2024 року ТОВ «Брайт Інвестмент»подало пояснення, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення. Зазначало, що  ОСОБА_1 було відчужено спірне нерухоме майно з порушенням прав кредитора, оскільки останній позбавлений можливості стягнути з боржника кредитну заборгованість шляхом звернення стягнення на відповідне нерухоме майно. 
19 травня 2015 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру, а 20 травня 2015 року подарувала цю квартиру своєму батькові. 
ОСОБА_1 під час укладення оспорюваного правочину знала про існування рішення суду від 27 березня 2012 року про стягнення з неї кредитної заборгованості. Ці обставини ОСОБА_1 не спростовано, а договір дарування укладений боржником у період настання у нього зобов`язання щодо повернення заборгованості перед кредитором, містить ознаки фраудаторності. 
Про укладення оспорюваного правочину  ОСОБА_1 не повідомила первісного кредитора, а ТОВ «Брайт Інвестмент» довідалося про існування спірного договору дарування лише після укладення договору про відступлення права вимоги від 30 вересня 2020 року, а з позовом до суду звернулося у березні 2021 року, тобто у межах позовної давності.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктами 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої 
статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, атакож у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 
частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги зтаких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
28 лютого 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є 
ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір 
№ 183/П/99/2008-840, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти в сумі 182 688,80 доларів США 
за програмою «Нове житло», строком до 28 лютого 2038 року (а.с. 12-16, т. 1).
Відповідно до пункту 1.2. кредитного договору цільовим використанням кредиту є придбання цінних паперів - облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 11 305 штук, емітованих ТОВ «Укргаз» з номінальною вартістю кожної облігації 38,00 грн, згідно з договором купівлі-продажу цінних паперів від 26 лютого 2008 року № Б-201/81-06-5/2008/001 та договором купівлі-продажу цінних паперів від 27 лютого 2008 року № Б-209/81-06-5/2008/001, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор», яке діє від свого імені за рахунок пайового венчурного інвестиційного фонду «Ексінор 1» недиверсифікованого виду закритого 
типу з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості-квартиру. Згідно з договором про резервування/бронювання приміщення від 13 лютого 
2008 року № 10/2/8/128/Ж та договором про резервування/бронювання приміщення від 13 лютого 2008 року № 8/1/12/56/Ж, укладеними між позичальником та ТОВ «Укргаз», за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: 1) АДРЕСА_3 ; 2) АДРЕСА_5 .
Повернення суми кредиту здійснюється рівними платежами щомісячно 
у сумі 1 794,20 доларів США, починаючи з березня 2008 року (підпункт 3.3.1. пункту 3.3. договору).
Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 11,3 % відсотків на рік. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді 
(28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту - підпункт 1.3.1. пункту 1.3. кредитного договору.
Відповідно до підпунктів 2.1.1., 2.1.2., 2.1.3. пункту 2.1. кредитного договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, інших платежів передбачених цим договором, а також можливих штрафних санкцій, позичальник укладає з банком у зазначені строки наступні договори:
- в день укладення кредитного договору, договір застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів, за умовами якого позичальник передає банку в заставу майнові права, згідно з договором купівлі-продажу цінних паперів від 26 лютого 2008 року № Б-201/81-06-5/2008/001 та договору купівлі-продажу цінних паперів від 27 лютого 2008 року №Б-209/81-06- 5/2008/001 оціночною вартістю 913 444 грн, що еквівалентно 180 880 доларів США;
- в день зарахування цінних паперів на рахунок в цінних паперах позичальника, відкритий у ВАТ КБ «Надра», як зберігача, договір застави цінних паперів, 
за умовами якого позичальник передає банку в заставу цінні папери (облігації), придбані на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів від 26 лютого 2008 року № Б-201/81-06-5/2008/001 та договору купівлі-продажу цінних паперів від 27 лютого 2008 року № Б-209/81-06-5/2008/001;
- протягом 3-х робочих днів, з моменту повідомлення позичальника про факт реєстрації прав власності на нерухоме майно, у порядку передбаченому законодавством, діючому на момент реєстрації, але не пізніше 30 днів з моменту здійснення операції по списанню цінних паперів, зазначених 
у пункті 1.2. цього договору, з рахунку, відкритому у ВАТ «КБ «Надра», з метою погашення цінних паперів в обмін на документ, що підтверджує право власності позичальника на нерухоме майно, нотаріально оформлений договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 56,61 кв. м, яка складається 
з 1 кімнати на 12-му (дванадцятому) поверсі та АДРЕСА_5 , загальною площею 56,44 кв. м, яка складається 
з 1 кімнати на 8 поверсі.
Відповідно до підпункту 4.3.5. пункту 4.3. кредитного договору позичальник зобов'язаний протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно укласти з банком договір, передбачений 
пунктом 2.1.3. цього договору, тобто, нотаріально оформлений договір іпотеки нерухомості.
З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 
28 лютого 2008 року між банком, як заставодержателем, та 
ОСОБА_1 , як заставодавцем, укладено договір застави цінних паперів № 99, за умовами якого ОСОБА_1 передала в заставу банку предмет застави - цінні папери, випущені у бездокументарній формі, емітованих ТОВ «Укргаз», що належать заставодавцю на праві власності.
Відповідно до пункту 1.4. договору застави вартість предмету застави за згодою сторін становить 913 444 грн, що еквівалентно 180 880 доларів США.
Припинення застави цінних паперів здійснюється при виконанні кредитного договору, шляхом подання до зберігача розпорядження щодо припинення застави в двох примірниках за підписом заставодавця і заставодержателя - пункт 1.5. договору застави.
На підставі рішення виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18 січня 2008 року № 5 «Про присвоєння адреси об'єктам житлового масиву 
ТОВ «УкрГаз» в АДРЕСА_5» присвоєно адреси об`єктам, запроєктованим на масиві села Чайки, зокрема, житловому будинку/будівельний номер АДРЕСА_7 .
У зв'язку з неналежним виконанням позичальником  ОСОБА_1 умов кредитного договору та порушення термінів повернення кредиту, банк у травні 2010 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 березня 
2012 року у справі № 2-12834/11, що набрало законної сили, позов 
ПАТ КБ «Надра» задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у сумі 232 276,32 доларів США, що становить 1 855 841,37 грн, судовий збір у розмірі 3 219 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн, а всього підлягає стягненню 1 859 180,37 грн.
ОСОБА_1 , як боржником, вищевказане судове рішення у добровільному порядку не виконано, що нею підтверджено у відзиві на позовну заяву.
На виконання судового рішення у цивільній справі № 2-12834/11 стягувачу 
ПАТ «КБ «Надра» було видано виконавчий лист № 2-184/11, з поновленням строку його пред'явлення до примусового виконання на підставі ухвали апеляційного суду міста Києва від 02 вересня 2014 року.
24 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області із заявою про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .
18 травня 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Галкіним Є. В. прийнято рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер - 21390974, з проведенням державної реєстрації права власності на вказану квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 638766732224, загальною площею 60,0 кв. м, житловою площею - 
25,5 кв. м, за ОСОБА_1 .
Підставою виникнення права власності на нерухоме майно є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_1 , видане державним реєстратором реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Галкіним Є. В. 19 травня 2015 року, індексний номер: 37702245.
На підставі договору дарування від 20 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т. А., ОСОБА_1 подарувала своєму батькові ОСОБА_2 квартиру        АДРЕСА_2 , з проведенням державної реєстрації прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 (а.с. 59-60, 81 т. 1).
05 серпня 2020 року, відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів від 22 травня 2020 року № UA-EA-2020-05-12-000017-Ь, між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», укладений договір №GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ КБ «Надра» відступило ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право вимоги за кредитними договорами та усіма іншими похідними договорами, у тому числі за кредитним договором від 28 лютого 2008 року № 183/П/99/2008-840, укладеним між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 , виконання якого забезпечується договором застави цінних паперів. 
30 вересня 2020 року між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» укладено договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги, за умовами якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відступило ТОВ «Брайт Інвестмент» право вимоги за кредитними договорами та усіма іншими похідними договорами, у тому числі за кредитним договором від 28 лютого 2008 року № 183/П/99/2008-840, укладеним між ВАТ «КБ «Надра» 
та ОСОБА_1 , виконання якого забезпечується договором застави цінних паперів.
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 було подано до суду першої інстанції клопотання про застосування позовної давності.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Щодо вирішення вимоги про визнання договору дарування недійсним 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).
У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Одним і з визначених у статті 16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої цієї статті).
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(І1)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що, оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 ЦК України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, зокрема шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України виснував, що ця мета є правомірною (легітимною).
Верховний Суд у постановах від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19, 
від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, від 20 серпня 2024 року в справі № 700/337/23, виснував, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 вересня 2022 року в справі № 369/8077/19).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав взагалі) (постанови Верховного Суду 
від 22 листопада 2023 року в справі № 128/1878/20, від 10 липня 2024 року 
в справі № 201/3274/21).
У ЦК України закріплений підхід, за якого оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки нікчемність правочину має місце тільки в разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) виснувала, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Тобто Велика Палата Верховного Суду сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:
- фіктивного (стаття 234 ЦК України):
- такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);
- такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь- яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі 
№ 523/17429/20).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значущих дій.
Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
Подібні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила і в постанові від 07 вересня 2022 року в справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21).
У постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі 
№ 750/11492/19, від 09 серпня 2024 року в справі № 361/155/21 вказано, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Водночас та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (зокрема й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (постанова Верховного Суду 
від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17).
Апеляційним судом установлено, що ОСОБА_1 у порушення підпункту 2.1.3. пункту 2.1., підпункту 4.3.5. пункту 4.3. кредитного договору не повідомила кредитора про реєстрацію нею права власності на спірну квартиру, внаслідок чого між кредитором та боржником договір іпотеки нерухомості не укладався.
Отже, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 19 травня 
2015 року отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , на наступний день, 20 травня 2015 року, на підставі договору дарування подарувала квартиру своєму батькові - ОСОБА_2 , здійснивши державну реєстрацію права власності на майно за останнім. 
Щодо вирішення питання про застосування позовної давності 
Згідно з статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ,від 29 січня 2013 року).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19) вказано, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та 
статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Отже, з огляду на необхідність відповідно до положень статті 13 ЦК України оцінювати судом добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права і до моменту звернення з позовом, враховуючи обов`язок суду при вирішенні питання про поважність причин пропуску позовної давності при зверненні за захистом порушеного права, слід виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру (тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для позивача своєчасно звернутися за захистом порушеного права).
Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у cправі 
№ 911/229/22 та постановах Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18, від 22 жовтня 2025 року у справі № 723/2520/22.
Апеляційний суд при ухваленні оскаржуваного судового рішення вважав, що позивачем не пропущено позовну давність для звернення до суду з цим позовом з огляду на те, що ТОВ «Брайт Інвестмент», як новий кредитор, дізналося про існування оспорюваного договору дарування після укладення договору про відступлення прав вимоги від 30 вересня 2020 року 
№ GL48N718070_blank_01, із витребуваної ним інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. 
Вказані висновки, на думку колегії суддів Верховного Суду, є передчасними 
з наступних підстав.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із статтею 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
Убачається, що оспорюваний договір дарування квартири укладено 
20 травня 2015 року, а право вимоги від ПАТ «КБ «Надра» 05 серпня 2020 року перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», а від останнього перейшло 
до ТОВ «Брайт Інвестмент» 30 вересня 2020 року на підставі договору про відступлення прав вимоги № GL48N718070_blank_01. 
Таким чином, апеляційний суд дійшов загального висновку про те, що 
ТОВ «Брайт Інвестмент» позовну давність не пропущено, разом з тим не врахував, що, з огляду на статтю 262 ЦК України, підлягали перевірці обставини щодо обізнаності первісного кредитора - ПАТ «КБ «Надра» про порушення права внаслідок укладення зазначеного вище договору про відступлення прав вимоги від 30 вересня 2020 року № GL48N718070_blank_01.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону зазначені обставини у справі не встановив, тому при новому розгляді справи необхідно перевірити коли саме первісний кредитор довідався, чи міг довідатися про порушення своїх прав, тобто про вчинення відповідачами оспорюваного правочину від 20 травня 2015 року. 
Таким чином, апеляційним судом підлягають перевірці обставини, оцінці докази чи пропущено ТОВ «Брайт Інвестмент», як правонаступником первісного кредитора, позовну давність у цій справі при поданні у березні 2021 року позову про визнання спірного договору дарування недійсним, оскільки цей позов до суду подано майже через шість років після укладення вказаного правочину. 
Отже, висновок апеляційного суд про те, що ТОВ «Брайт Інвестмент» позовну давність, про застосування якої заявлено ОСОБА_1 , не пропущено, 
є передчасним, оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено дату коли саме довідався, чи міг довідатися позивач (із урахуванням правил про правонаступництво) про порушення своїх прав, що, в тому числі, впливає на правильність вирішення цього спору між сторонами.
Разом з тим Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Михальченко Володимир Володимирович, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року у частині вирішення позову про визнання договору дарування недійсним скасувати, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий І. М. Фаловська
Судді В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
О. М. Ситнік