ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

10 лютого 2026 року 	м.Суми	

Справа №950/394/23 
Номер провадження 22-ц/816/45/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів - Криворотенка В. І. , Щербаченко М. В. 
з участю секретаря судового засідання – Кияненко Н.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження  апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Аветисяном Робертом Миколайовичем, на заочне рішення Лебединського районного суду Сумської області від 28 листопада 2024 року, у складі судді Чхайло О.В., ухвалене в м. Лебедині Сумської області, 
в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
У С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку № б/н від 21 вересня 2018 року, згідно з якою отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
У порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 15 січня 2023 року склала 433 259,02 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» разом із судовими витратами. 
Заочним рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 28 листопада 2024 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 21 вересня 2018 року у розмірі 433 259,02 грн, станом на 15 січня 2023 року, а також 6498,89 грн на відшкодування сплаченого судового збору.
24 грудня 2024 року до місцевого суду надійшла заява відповідача про перегляд заочного рішення, яка була залишена без задоволення ухвалою від 10 січня 2025 року.
ОСОБА_1 з рішенням суду не погодився, подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував, що договір укладений між сторонами є нікчемним, оскільки надані позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг, витяг з Тарифів обслуговування преміальних банківських карток не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати, як частину кредитного договору. 
Крім того, у наданому банком витягу з Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток зазначено, що Тарифи затверджені на засіданні правління АТ КБ «ПриватБанк» від 19 лютого 2019 року, згідно протоколу засідання Правління №8 від 08 квітня 2019 року. Враховуючи, що Анкету-заяву відповідач підписав 21 вересня 2018 року він не міг ознайомитися з Тарифами, затвердженими у 2019 році.
Заявник переконаний, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Зауважує, що у Анкеті–заяві процентна ставка також не зазначена.
Звертає увагу суду на те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, а також, те що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та саме у зазначеному банком розмірах і порядку нарахування. Крім того, стверджує, що роздруківка з сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки його зміст повністю залежить від волевиявлення банку, який може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 11 березня 2015 року (провадження №6-15цс15).
Також вважає, що банк завернувся з позовом стосовно повернення фактично отриманих позичальником коштів поза межами позовної давності, про що відповідач не мав можливості заявити у місцевому суді, оскільки не був присутній у судовому засіданні.
Переконаний, що позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягав залишенню судом першої інстанції без розгляду, оскільки на думку заявника, адвокат Будьонний В.С. не мав повноважень на ведення справи.
Позивач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Матеріалами справи підтверджується, що 21 вересня 2018 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 14-15 том 1).
Також 21 вересня 2018 року відповідач підписав паспорт споживчого кредиту, ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовною загальною вартістю кредиту (а.с. 16-17 том 1).
Банк додав до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток ( а.с. 18-22 том 1) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 23-69 том 1).
Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 05 вересня 2019 року, позичальнику відкрито кредитний рахунок НОМЕР_1 , 06 березня 2020 року встановлений кредитний ліміт у розмірі 187000 грн, 15 жовтня 2020 року кредитний ліміт збільшено до 340000 грн, 27 грудня 2022 року – зменшено до 0,00 грн (а.с. 12 том 1).
За умовами кредитного договору ОСОБА_1 були надані наступні кредитні картки: 05 березня 2020 року – MasterCard Platinum № НОМЕР_2 терміном дії - 07/22; 05 вересня 2019 року – Visa Signature № НОМЕР_1 терміном дії – 08/22; 12 березня 2020 року – MasterCard World Elite № НОМЕР_3 терміном дії – 03/23 (а.с. 13 том 1).
На підтвердження витрати позичальником кредитних коштів банк надав виписку про рух коштів на картках відповідача за період 05 вересня 2019 року – 16 січня 2023 року (а.с. 85 – 103 том 1). 
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за договором № б/н від 21 вересня 2018 року станом на 15 січня 2023 року становить 433259,02 грн, з яких: 360677,07 грн – заборгованість за кредитом; 72581,95 грн – заборгованість за процентами(а.с. 6 - 11 том 1).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість за кредитним договором виникла внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором, а тому підлягає стягненню на користь банку у повному обсязі.
Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції. 
Відповідно до частин 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частин 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
В даній справі суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторони договору узгодили усі його істотні умови, зокрема розмір оплати за користування кредитними коштами. Проте такий висновок суду не відповідає встановленим по справі обставинам.
На підтвердження факту укладення договору надання банківських послуг між сторонами позивач надав анкету заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, підписану позичальником 21 вересня 2018 року(а.с. 14-15 том 2), яка не містить узгодженого сторонами розміру оплати за користування кредитними коштами.
Водночас з матеріалів справи вбачається, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку і витяг з тарифів, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, зокрема в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами, відповідачем не підписані.
Відтак ці документи не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21 вересня 2018 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитними коштами. 
Вказане відповідає висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Долучений до позовної заяви паспорт споживчого кредиту у розумінні положень статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» є інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, про наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця.
Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.
Тобто підписаний позичальником паспорт споживчого кредиту не є частиною укладеного сторонами договору про надання банківських послуг, а є формою інформування споживача про наявні у банку кредитні пропозиції до прийняття ним рішення про укладення договору.
З урахуванням зазначеного, позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами задоволенню не підлягають, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» взагалі не довів погодження з відповідачем у письмовому вигляді істотних умов договору в частині розміру процентної ставки за користування кредитними коштами. 
Проте з наданого позивачем розрахунку та виписки вбачається, що позивач погашав нараховані, проте не узгоджені сторонами, відсотки за використання кредитного ліміту за рахунок тіла кредиту, що суперечить самій суті кредитних правовідносин.
При зверненні до суду з даним позовом банк просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 433259,02 грн, з яких: 360677,07 грн – заборгованість за кредитом; 72581,95 грн – заборгованість за процентами(а.с. 6 - 11 том 1).
З розрахунку, наданого банком, вбачається, що заборгованість за кредитним договором, яку просить стягнути позивач, виникла у відповідача за період з 12 жовтня 2020 року по 15 січня 2023 року. Протягом цього періоду банк погасив за рахунок тіла кредиту відсотки на загальну суму 144255,20 грн (а.с. 6 -11 том 1).
Як було зазначено вище зарахування банком до тіла кредиту 144255,20 грн не погоджених відсотків суперечить суті кредитних правовідносин, оскільки відсотки за своєю суттю є платою за користування кредитними коштами. Отже, банк безпідставно збільшив тіло кредиту за рахунок відсотків на 144255,20 грн. 
Враховуючи, що позивач не надав до суду належних допустимих та достатніх доказів узгодження сторонами розміру оплати за користування кредитними коштами, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за процентами у розмірі 72581,95 грнта процентів, включених банком до тіла кредиту, розмір яких становить 144255,20 грн, відтак банк має право на стягнення фактично отриманої, але не повернутої позичальником суми кредитних коштівбез урахування зазначених відсотків, що становить 216421,87 грн ( 360677,07 грн - 144255,20 грн).
При цьому твердження заявника апеляційної скарги щодо пропуску банком строку позовної давності є безпідставним, оскільки заборгованість за кредитним договором у ОСОБА_1 виникла з 12 жовтня 2020 року, позов про стягнення заборгованості кредитор пред`явив до суду 22 лютого 2023 року, тобто в межах строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України з урахуванням п.п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень цього кодексу.
Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність у представника банку – адвоката Будьонного В.С. повноважень на подання позову та ведення справи в суді з огляду на наступне.
Частинами першою, третьою статті 58 ЦПК України встановлено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
Відповідно до частини першої та другої статті 60 ЦПК України представником в суді може бути адвокат або законний представник.
Частиною четвертою статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються, окрім іншого, довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
На підтвердження повноважень представника АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Будьонний В.С. надав ордер серії АЕ №1119035 від 24 січня 2022 року та договір про надання правничої допомоги б/н від 12 січня 2022 року укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та адвокатом Будьонним В.С., підписаний сторонами за допомогою кваліфікованих електронних підписів. Підписи сторін перевірені (а.с.77-79).
Надані документи відповідають вимогам процесуального закону, відтак у суду відсутні сумніви щодо обсягу повноважень представника позивача. 
За встановлених обставин рішення суду на підставі пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за договором про надання банківських послуг № б/н від 21 вересня 2018 року в розмірі 216421,87 грн.
Відповідно до приписів ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позову до суду першої інстанції у розмірі 3246,20 грн. Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з позивача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог апелянта у розмірі 3903,23 грн.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі не підлягає касаційному оскарженню, оскільки ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Керуючись ст. ст. 367; 374; 376; 381-382 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Аветисяном Робертом Миколайовичем, задовольнити частково.
Заочне рішення Лебединського районного суду Сумської області від 28 листопада 2024 рокускасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк».
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»заборгованість за договором № б/н від 21 вересня 2018 року у розмірі 216421 гривень 87 копійок.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»судові витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду першої інстанції у розмірі 3246 гривень 20 копійок. 
Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»на користь  ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3903 гривень 23 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді: В. І. Криворотенко 

М. В. Щербаченко