П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/6852/25	

Категорія:105000000	Головуючий у суді І інстанції: Брагар В. С. час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Миколаїв 	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Семенюк Г.В.	
суддів: 	Федусик А.Г.	
 	Шляхтицький О.І.	

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою адвоката Зотікова Сергія Євгеновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року у справі за позовом адвоката Зотікова Сергія Євгеновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зобов`язання вчинити певні дії

в с т а н о в и В:

У червні 2025 року адвокат Зотіков С. Є., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з позовом до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі – Заводський ВДВС), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову (а.с.100), просив:
- зобов`язати закінчити виконавче провадження №63647758 з виконання постанови Заводського ВДВС від 18.11.2020 №51918781 про стягнення виконавчого збору в розмірі 84 360,28 грн з ОСОБА_1 ;
- зобов`язати повернути ОСОБА_1 84 360,28 грн, стягнуті з нього в якості виконавчого збору у виконавчому провадженні №63647758.
Мотивуючи даний позов адвокат пояснює, що з 2016 року на виконанні Заводського ВДВС перебувало виконавче провадження №51918781, з виконання виконавчого листа Заводського районного суду м. Миколаєва, виданого 04.12.2015 у справі № 2/487/756/15, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінанс Траст Груп» 841 888,45 грн заборгованості та 1 827,00 грн судового збору.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.03.2017 у справі №487/33/15-ц стягувача ТОВ «Фінанс Траст Груп» у виконавчих провадженнях з виконання виконавчого листа у справі № 2/487/756/15 замінено на ТОВ «Фінансова компанія «Інновація».
За заявою стягувача, 12.11.2020 державний виконавець у виконавчому провадженні №51918781 прийняв постанову про повернення виконавчого документа, згідно пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Разом з цим, 13.11.2020 державним виконавцем, на підставі частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», було винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 84 360,28 грн та 18.11.2020 відкрито виконавче провадження №63647758 з виконання цієї постанови.
07.05.2025 ОСОБА_1 звернувся до Заводського ВДВС із заявою про закінчення виконавчого провадження №63647758 щодо стягнення виконавчого збору, зазначивши, що відносно нього постановою приватного виконавця Довгань В. В. від 21.01.2021 відкрито і наразі здійснюється виконавче провадження №64245363 про стягнення 841 888,45 грн заборгованості та 1 827 грн судового збору на користь ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» за виконавчим листом Заводського районного суду м. Миколаєва, виданим 04.12.2015 у справі №2/487/756/15, який був повернутий стягувачу постановою державного виконавця Заводського ВДВС від 12.11.2020.
Пунктом 3 постанови приватного виконавця від 21.01.2021 про відкриття виконавчого провадження та окремою постановою цього ж приватного виконавця від 21.01.2021 з ОСОБА_1 стягнуто основну винагороду приватного виконавця в розмірі 84 371,55 грн. (10 % від залишку заборгованості за виконавчим листом), що дорівнює сумі виконавчого збору, яка стягується Заводським ВДВС у виконавчому провадженні №63647758.
На думку адвоката, у зв`язку з відкриттям приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання виконавчого листа та винесенням постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця – постанова про стягнення виконавчого збору №51918781 фактично стала такою, що не підлягає виконанню.
Адвокат вважає, що у такому разі відбувається подвійне стягнення з боржника виконавчого збору та основної винагороди за виконання одного судового рішення, що тягне за собою додаткові витрати.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Суд зобов`язав Заводський ВДВС закінчити виконавче провадження №63647758 з виконання постанови Заводського ВДВС від 18.11.2020 №51918781 про стягнення виконавчого збору в розмірі 84 360,28 грн з ОСОБА_1 .
У решті позовних вимог суд відмовив.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні вимоги про зобов`язання Заводського ВДВС повернути стягнуті кошти виконавчого збору, адвокат Зотіков С. Є., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду в цій частині та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування норм матеріального права.
Скаржник наполягає на тому, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у поверненні виконавчого збору є незаконним, необґрунтованим та несправедливим.
Суд першої інстанції, задовольнивши першу вимогу про зобов`язання закінчити виконавче провадження №63647758 та, відмовивши в задоволенні другої вимоги, повністю знівелював свої попередні висновки, адже без повернення стягнутого виконавчого збору майнові права та інтереси позивача залишаються порушеними.
Скаржник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21.07.2022 по справі №320/6215/19, де, зокрема, указано, що стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Заводський ВДВС, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, зазначає про правильність висновків суду першої інстанції та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Мотиви відзиву відтворюють позицію суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Справа була призначена у відкритому судовому засіданні, але сторони не з`явились, належним чином повідомлені про дату час та місце розгляду справи.
Від адвоката Зотікова С. Є., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанцій установлено, що 04.12.2015 Заводським районним судом м. Миколаєва виданий виконавчий лист у справі № 2/487/756/15, яким суд вирішив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ТОВ «Телец-ВАК» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Фінанс Траст Груп» 841 888,45 грн в погашення заборгованості за кредитним договором № 014/2292/2/18982 від 02.07.2008, яка станом на 24.11.2014 становить: за кредитом 793 322,01 грн, за відсотками – 48 566,44 грн, а також стягнуто на користь ТОВ «Фінанс Траст Груп» 1 827 грн судового збору. Загальна сума заборгованості за виконавчим листом – 843 715,45 грн (841 888,45 + 1 827).
12.08.2016 державним виконавцем Заводського ВДВС відкрито виконавче провадження №51918781 з виконання виконавчого листа Заводського районного суду м. Миколаєва № 2/487/756/15, виданого 04.12.2015.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.03.2017 у справі №487/33/15-ц замінено стягувача у виконавчих провадженнях з виконання виконавчого листа у справі №2/487/756/15 з ТОВ «Фінанс Траст Груп» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація».
12.11.2020, за заявою стягувача, державний виконавець Заводського ВДВС у виконавчому провадженні №51918781 виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2026 №1404-VIII (далі – Закон №1404).
В постанові про повернення виконавчого листа зазначено: «В ході здійснення виконавчого провадження частково стягнуто заборгованість в розмірі 112,40 грн та виконавчий збір в розмірі 11,26 грн».
Також, 12.11.2020 державний виконавець зробив відмітку на звороті виконавчого листа про розмір стягнутих з боржника коштів на погашення заборгованості – 112,40 грн та стягнутого виконавчого збору – 11,26 грн.
13.11.2020 державним виконавцем Заводського ВДВС, на підставі ч.3 ст.40 Закону №1404, винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 84 360,28 грн на користь стягувача – Заводського ВДВС.
18.11.2020 державним виконавцем Заводського ВДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №63647758 з виконання постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 84 360,28 грн на користь Заводського ВДВС.
Далі, постановою приватного виконавця Довгань В. В. від 21.01.2021 відкрито виконавче провадження №64245363 відносно ОСОБА_1 з виконання цього ж виконавчого листа, пунктом 3 якої постановлено стягнути з нього основну винагороду приватного виконавця в розмірі 84 371,55 грн.
Цього ж дня приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди в розмірі 84 371,55 грн. (10 % від суми боргу за виконавчим листом: 843 715,45 грн, в тому числі 841 888,45 грн – основна заборгованість та 1827 грн – судовий збір).
07.05.2025 адвокат Зотіков С. Є., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Заводського ВДВС із заявою в якій просив закінчити виконавче провадження №63647758 на тій підставі, що постановою приватного виконавця Довгань В. В. від 21.01.2021 відкрито та здійснюється виконавче провадження №64245363 відносно ОСОБА_1 як боржника, з виконання цього ж виконавчого листа, що зумовлює стягнення з нього основної винагороди приватного виконавця, а згідно висновків Верховного Суду в постановах від 21.07.2022 у справі № 320/6215/19 та від 18.01.2024 у справі №580/245/24 в такій ситуації стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця становитиме для нього надмірний тягар.
Заводський ВДВС листом від 17.06.2025 відмовив у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору та поверненні стягнутих коштів виконавчого збору.
Згідно довідки приватного виконавця Довгань В. В. від 09.07.2025, у виконавчому провадженні №64245363 приватним виконавцем стягнуто з боржника Валєєва В. А. 49375,11 грн основної заборгованості з урахуванням витрат і основної винагороди приватного виконавця.
Згідно листа Заводського ВДВС від 11.11.2025 виконавчий збір з ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №63647758 стягнутий в повному обсязі (тобто 84 360,28 грн).
Також адвокат Зотіков С. Є. надав суду апеляційної інстанції довідку Заводського ВДВС від 30.12.2025 №163364, яка свідчить про те, що в період з грудня 2024 року по жовтень 2025 року з ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір на загальну суму 84 360,28 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що, враховуючи наявність виконавчого провадження, яке перебуває на виконанні у приватного виконавця та стягнення з боржника основної винагороди за тим же виконавчим листом, який перебував на виконанні у державного виконавця, позов підлягає задоволенню шляхом зобов`язання відповідача закінчити виконавче провадження №63647758 з виконання постанови Заводського ВДВС від 18.11.2020 №51918781 про стягнення виконавчого збору в розмірі 84360,28 грн з ОСОБА_1 .
Разом з цим, суд першої інстанції вважав, що не підлягає задоволенню вимога позивача про зобов`язання Заводський ВДВС повернути ОСОБА_1 84 360,28 грн, стягнуті з нього в якості виконавчого збору у виконавчому провадженні №63647758, оскільки частина 8 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» прямо передбачає, що у разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.
До того ж, суд відзначив, що з листа відповідача вбачається, що, станом на 17.06.2025, було стягнуто виконавчого збору в сумі 49397,62 грн, при цьому відсутні докази щодо періоду, в який їх було стягнуто.

Суд апеляційної інстанції не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, з огляду на таке.
Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 1 Закону №1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404 врегульовано, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно з частинами першою-другою статті 15 Закону №1404 сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Частиною четвертою статті 19 Закону №1404 передбачено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Пунктом 6 частини п`ятої статті 19 Закону №1404 встановлено, що боржник зобов`язаний надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Частиною першою статті 6 Закону №1404 передбачено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.
Стаття 11 Закону №1404 визначає, що державний виконавець зобов`язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.
Частиною першою статті 18 Закону №1404 передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону №1404).
За змістом частини третьої статті 18 Закону №1404 виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
Згідно із частинами першою-четвертою статті 27 Закону №1404 виконавчий збір – це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відповідно до частин другої, третьої статті 42 Закону №1404 витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Згідно із частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404 виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Відповідно до частини третьої статті 40 Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Так, спірним питанням у межах даної справи є наявність/відсутність права у позивача на повернення коштів, стягнутих у рахунок виконавчого збору у межах виконавчого провадження за виконавчим документом, який перебував на виконанні у державного виконавця, за умови наявності відкритого виконавчого провадження приватним виконавцем за аналогічним виконавчим документом та постанови про стягнення з боржника основної винагороди.
Слід зазначити, що основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є тотожними поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.

Колегія суддів, вирішуючи даний спір, вважає необхідним звернутися до правових висновків, викладених у постанові від 21 липня 2022 року у справі №320/6215/19.
Так, у цій справі Верховний Суд задавався питанням та здійснив аналіз ситуації, пов`язаної із подвійним стягненням плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.
У вказаній постанові Верховний Суд зауважив, що Закон України «Про виконавче провадження» містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.
Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.
Указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Розв`язуючи це питання, Верховний Суд зазначив, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.
На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.
Так, частиною восьмою статті 27 Закону №1404 встановлено, що «під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.
У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає».
Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону №1404 свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).
Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Тож, у наведеній постанові Верховний Суд сформував правовий висновок, що у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.
У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

Повертаючись до обставин справи за позовом ОСОБА_1 слід констатувати таку хронологію подій:
- 12.11.2020 державний виконавець Заводського ВДВС у виконавчому провадженні №51918781 виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу;
- 13.11.2020 державний виконавець Заводського ВДВС прийняв постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 84 360,28 грн;
- 18.11.2020 державний виконавець Заводського ВДВС прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 63647758 з виконання постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 84 360,28 грн;
- 21.01.2021 приватний виконавець прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження №64245363 відносно ОСОБА_1 з виконання цього ж виконавчого листа, пунктом 3 якої постановлено стягнути з нього основну винагороду приватного виконавця в розмірі 84 371,55 грн та цього ж дня приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди в розмірі 84 371,55 грн.
- у період з грудня 2024 року по жовтень 2025 року з ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір на загальну суму 84 360,28 грн.

Отже, керуючись правовими висновками, викладених у постановах Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі №320/6215/19 та від 14 березня 2025 року у справі №580/245/24, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 має право на повернення стягнутих з нього коштів в рахунок виконавчого збору в сумі 84 360,28 грн, оскільки така сума була стягнута після відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа.
Частина п`ята статті 242 КАС України визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У контексті спірного питання варто також зауважити, що процедура передачі виконавчого документа від державного до приватного виконавця урегульована частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» та передбачає, що за заявою стягувача виконавчий документ може бути передано від одного приватного виконавця іншому або відповідному органу державної виконавчої служби, або від органу державної виконавчої служби - приватному виконавцю. Про передачу (прийняття до виконання) виконавчого документа виконавець виносить постанову. Передача виконавчих документів здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.
В той же час, положення пункту 1 частини першої статті 37 вказаного Закону передбачає процедуру повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою з подальшим самостійним пред`явлення стягувачем такого виконавчого документа до виконання приватному виконавцю.
При цьому боржник позбавлений можливості впливати на волевиявлення стягувача щодо форми передачі виконавчого документа на виконання приватному виконавцю: за частиною п`ятою статті 5 Закону чи за пунктом 1 частини першої статті 37 вказаного Закону.
Буквальне тлумачення положень частини восьмої статті 27 Закону №1404 в частині неможливості стягнення виконавчого збору лише у разі передачі виконавчого листа за процедурою, що передбачена частиною п`ятою статті 5 Закону очевидно є диспропорційним втручанням у майнові права боржника.
Суд апеляційної інстанції за наведеного обґрунтування вважає, що позивачем було вірно обрано спосіб захисту свого порушеного права, а саме: зобов`язання відповідача закінчити виконавче провадження №63647758 та повернути позивачу кошти у розмірі 84360,28 грн, які стягнуті після передачі основного виконавчого документа приватному виконавцю.
Варто акцентувати увагу, що повернення позивачу коштів у розмірі 84360,28 грн жодним чином не суперечить наведеному вище висновку Верховного Суду (постанова від 21 липня 2022 року у справі №320/6215/19), адже вказана сума коштів була стягнута вже після передачі виконавчого документа іншому суб`єкту здійснення виконавчих дій, тобто не є поверненням коштів, сплачених в межах вчинення виконавчих дій державним виконавцем до моменту передачі виконавчого документа приватному виконавцю.

Частина 4 статті 317 КАС України передбачає, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову в частині повернення коштів у розмірі 84 360,28 грн, стягнуті з нього в якості виконавчого збору у виконавчому провадженні №63647758, неправильно застосував норми матеріального права, що виразилось у неправильному тлумаченні закону.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції у вказаній частині та ухвалення нового рішення про зобов`язання Заводський ВДВС повернути ОСОБА_1 84 360,28 грн, стягнуті з нього в якості виконавчого збору у виконавчому провадженні №63647758.

Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Ураховуючи, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, суд апеляційної інстанції стягує на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Заводського ВДВС сплачений позивачем судовий збір на загальну суму 2422,40 грн (968,96 грн – 1 інстанція та 1453,44 грн – 2 інстанція).

Керуючись статтями 243, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Зотікова Сергія Євгеновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зобов`язання повернути 84 360,28 грн, стягнуті з нього в якості виконавчого збору у виконавчому провадженні №63647758 – скасувати.
Ухвалити в цій частині постанову про задоволення позову ОСОБА_1 .
Зобов`язати Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (код ЄДРПОУ 34993162) повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 84 360 (вісімдесят чотири тисячі триста шістдесят) грн 28 коп., стягнуті з нього в якості виконавчого збору у виконавчому провадженні №63647758.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року – залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (код ЄДРПОУ 34993162) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
Судді	  	А.Г. Федусик   О.І. Шляхтицький