ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року	Львів	Справа № 260/9437/25 пров. № А/857/52066/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І.,
Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 , на ухвалу судді Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Микуляк П.П.), постановлену в письмовому провадженні в м. Ужгород 24 листопада 2025 року, у справі №260/9437/25 за позовом ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 до Кольчинської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

18.11.2025 ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Кольчинської селищної ради, в якому просив:
- визнати протиправною відмову Кольчинської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області (в особі служби у справах дітей), оформлену листом від 17 листопада 2025 року, у частині відмови у розгляді заяви по суті питання щодо надання дозволу на вчинення правочину в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ;
- зобов`язати Кольчинську селищну раду в особі її служби у справах дітей розглянути заяву від 06.11.2025 року по суті, відповідно до вимог законодавства України та за результатами розгляду підготувати і прийняти мотивоване рішення (про надання дозволу або про відмову у його наданні) з урахуванням найкращих інтересів дитини.
Ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі суддя суду першої інстанції виходив з того, що у даному випадку, хоча оскаржуване рішення і прийняте суб`єктом владних повноважень, однак спрямоване на реалізацію приписів сімейного законодавства та впливає, насамперед, на особисті майнові права як особи, в інтересах якої подано позов, так і позивача, як батька дитини. Спірні правовідносини з урахуванням встановлених обставин пов`язані з правом користування та розпорядження майном. Тобто, предметом спірних правовідносин є майнові права, а саме грошові кошти, а відтак спір має приватноправовий характер.
Не погоджуючись з ухвалою судді суду першої інстанції, ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Скаржник вказує, що спір між ним та Кольчинською селищною радою стосується здійснення владних повноважень органом опіки (відмови розглянути заяву по суті та неухвалення рішення); за змістом ст. 2, 4, 5, 19 КАС України та висновків Верховного Суду у справах № 200/4863/23 і № 344/5303/17 – це публічно-правовий спір, який має розглядатися в адміністративному суді; підстави для відмови у відкритті провадження, передбачені ст. 170 КАС України, у даній справі відсутні.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів. 
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Таким чином, для розгляду позову в порядку адміністративного судочинства необхідно встановити, по перше, чи є спір за своєю природою правовим, тобто чи звернення із позовом спрямоване на вирішення юридичного конфлікту між учасниками правовідносин, по-друге, чи має такий спір ознаки публічно-правового, тобто чи позовні вимоги ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо особи не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. У протилежному випадку суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі.
Європейський суд з прав людини, судова практика якого в силу приписів ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, у справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява №7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Так, відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
У контексті визначених частиною першою статті 2 КАС України завдань адміністративного судочинства, звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів позивача. Права, свободи та інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.
Водночас за правилами частини першої та другої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень. 
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Основна мета позовного провадження є вирішення спору про право, який має свою структуру, що складається із предмету, підстави та змісту. Предметом завжди виступають суб`єктивні права, свободи чи інтереси, визнані в національному законодавстві, що знаходяться в стані правової невизначеності, подолання якої є визначальним для розуміння їхнього змісту, поновлення та реалізації. Підставами є обставини, що потягли за собою виникнення спору.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
Так, вважаючи, що відповідачем було відмовлено позивачу щодо надання дозволу на вчинення правочину в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , суддя суду першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, оскільки в даному випадку виник спір про право цивільне, а спірні правовідносини цілком урегульовані нормами цивільного, сімейного та житлового законодавства. З огляду на зміст позовних вимог, характер спірних правовідносин, обставини, встановлені судом та враховуючи суб`єктний склад учасників справи, суддя вважав, що цей спір має вирішуватися в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.
Проте, суд апеляційної інстанції дослідивши наявні матеріали справи, правові підстави позову та обставини, на які покликається позивач, доходить переконання, що такі висновки судді суду першої інстанції є помилковими з огляду на таке.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що з метою отримання дозволу органу опіки та піклування на вчинення правочину щодо відступлення права вимоги за договором іпотеки в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , як батько та законний представник дитини, 06.11.2025 звернувся до Кольчинської селищної ради (як органу опіки та піклування) із відповідною заявою (далі – Заява). 
У відповідь ОСОБА_1 отримав лист Кольчинської селищної ради (служби у справах дітей) від 17 листопада 2025 року, в якому йому відмовлено у розгляді заяви по суті з посиланням на п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ № 866 від 24.09.2008 (далі – Порядок № 866). У листі зазначено, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, надається органом опіки та піклування за місцем знаходження майна, а відтак позивачу рекомендовано звертатися до органу опіки та піклування за місцезнаходженням іпотечного майна до Ужгородської міської ради.
ОСОБА_1 вважаючи, що відповідач, надавши формальну відповідь з посиланням на пункт 67 Порядку № 866, фактично ухилився від розгляду його заяви по суті, чим самостійно звузив обсяг своїх повноважень і фактично ухилився від виконання покладених на нього функцій щодо захисту прав дитини, чим порушив вимоги статей 19 та 40 Конституції України, Закону «Про звернення громадян» та Порядку № 866, тому звернувся з цим позовом до суду. 
Так, як це встановлено судом апеляційної інстанції зі змісту позовної заяви, предметом оскарження у цій справі є протиправна відмова Кольчинської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області у розгляді заяви по суті питання щодо надання дозволу на вчинення правочину в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 та зобов`язання відповідача заяву позивача від 06.11.2025 року розглянути по суті.
Водночас підставами позову позивач зазначає: 
помилкове застосування відповідачем норми, яка на думку позивача не застосовується до відповідних обставин; 
не пересилання заяви позивача за належністю у відповідності до вимог ст. 7 Закону України «Про звернення громадян»; 
не проведення при розгляді заяви позивача належної перевірки, а відтак протиправність відмовив у розгляді заяви по суті. 
Тобто спір стосується наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень на вчинення відповідних дій (розгляду заяви) та прийняття відповідного рішення по суті заяви.
З огляду на вказані законодавчі положення, а також зміст, вимоги та підстави позову, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що вказаний спір належить розглядати саме за правилами адміністративного судочинства, тоді як суддя суду першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відмови у відкритті провадження у даній справі з підстав не підсудності даного спору адміністративному суду, та вирішення такого в порядку цивільного судочинства.
За змістом частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Враховуючи наведені вище правові норми та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суддя суду першої інстанції не врахував усі обставини, що мають значення для справи та не надав їм належної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала, як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 320, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 , задовольнити.
Ухвалу судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року у справі №260/9437/25 - скасувати та справу за позовом ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 до Кольчинської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний