П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/5535/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Лавренчук Ольга Володимирівна 
Суддя-доповідач -  Боровицький О. А.   
11 грудня 2025 року                                                                                 
                                                                                                                    м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Боровицького О. А. 
суддів:  Курка О. П.  Ватаманюка Р.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою від 31.01.2025 про призначення пенсії за віком.
Заяву ОСОБА_1 за принципом екстериторіальності було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області та прийнято рішення №064250010243 від 07.02.2025 "Про відмову у призначенні пенсії". У рішенні вказано:
" Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 31.01.2025р.
Вид пенсії: за віком (із зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Необхідний пенсійний вік на дату звернення становить 56 років Вік заявниці становить 55 років 01 місяць 21 день Необхідний страховий стаж становить 28 років
Страховий стаж особи на день звернення складає 28 років 05 місяців 29 днів
Згідно ст.55 Закону України " Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особи, які постійно проживали у зоні посиленого радіологічного контролю, за умови, що вони станом на 01.01.1993 прожили не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали в зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 року незалежно від часу проживання ) та додатково 1 рік за 3 роки проживання, але не більше 5 років.
Результати розгляду документів:
за доданими документами до страхового стажу не зараховано:
- періоди трудової діяльності, згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки на 1-й сторінці трудової книжки наявне дівоче прізвище заявниці “ ОСОБА_2 ” та зазначено підставу свідоцтво про шлюб НОМЕР_2 , а згідно повторно наданого свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 зазначено прізвище “ ОСОБА_3 ”, що суперечить одне одному;
період роботи згідно довідки №20-2 від 23.01.2025, оскільки відсутні підстави при прийомі на роботу та при звільненні з роботи;
- період догляду за дитиною до 3-х років ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки у свідоцтві про народження наявне виправлення імені батька та відсутня відмітка про отримання паспорту, а в заяві інформація щодо здійснення догляду за дитиною до 3-х років також відсутня.
Заявниця працює.
Документами підтверджено зниження пенсійного віку визначене статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Додатковий коментар: відмовити ОСОБА_4 , в призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до п. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у зв`язку із поданням заяви раніше передбаченого строку."
Вважаючи таку відмову протиправною, а свої права порушеними, позивач звернулась до суду.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).
Зокрема, частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Зі змісту оскаржуваного рішення про відмову у призначенні пенсії вбачається, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області не зараховано до стажу позивача:
періоди трудової діяльності, згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки на 1-й сторінці трудової книжки наявне дівоче прізвище заявниці " ОСОБА_2 " та зазначено підставу свідоцтво про шлюб НОМЕР_2 , а згідно повторно наданого свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 зазначено прізвище " ОСОБА_3 ", що суперечить одне одному;
період роботи згідно довідки №20-2 від 23.01.2025, оскільки відсутні підстави при прийомі на роботу та при звільненні з роботи;
період догляду за дитиною до 3-х років ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки у свідоцтві про народження наявне виправлення імені батька та відсутня відмітка про отримання паспорту, а в заяві інформація щодо здійснення догляду за дитиною до 3-х років також відсутня.
Згідно 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документами про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно із п.20 вказаної постанови, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.
Аналіз наведених норм законодавства дає змогу зробити висновок, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
На час первісного заповнення трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 №252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 №412).
Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.
Згідно із пунктами 2.2 Інструкції №162 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Згідно з пунктом 2.3 Інструкції №162, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
В свою чергу, пунктом 2.13 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58, яка була затверджена наказом Мінпраці №58 від 29.07.93 (далі - Інструкція №58) визначено, що зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.
Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Судом досліджено копію трудової книжки позивача та встановлено наступне.
Як вбачається з трудової книжки НОМЕР_1 , на її першій сторінці російською мовою зроблено запис " ОСОБА_5 ", дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 58 на звороті).
На внутрішньому боці обкладинки трудової книжки НОМЕР_1 від 25 вересня 1987 року зроблено запис: "Изменена фамилия на Левченко согласно свид. о браке НОМЕР_4 ". На запису міститься назва посади, підпис особи, яка здійснила запис, а також відтиск печатки.
У свідоцтві про шлюб, що видане повторно, 15.12.2022, вказано, що громадянка " ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 " (мова оригіналу - українська) після укладення шлюбу 03.11.1990, має прізвище " ОСОБА_6 " (а.с. 57).
Частиною 3 Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого постановою КМУ від 22 серпня 2007 р. N 1064 визначено, що Реєстр ведеться українською мовою.
Суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів, що у свідоцтві про шлюб, виданому у 1990 році запис було здійснено українською мовою, чи роботодавцем не здійснювався переклад прізвища працівниці.
До суду надано також індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 (Форма ОК-5), при дослідженні яких встановлено, що вони яка містить відомості, які із квітня 1999 року дублюють періоди трудової діяльності, що зазначені у трудовій книжці НОМЕР_1 .
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що сумніви відповідача не можуть спростовувати відомості, наявні у трудовій книжці та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового (страхового) стажу.
Водночас, суд вважає, що помилка щодо підтвердження дошлюбного прізвища позивача не може впливати на достовірність зазначених у документах про трудову діяльність позивача даних та не може не підтверджувати факт роботи позивача.
Таким чином, будучи офіційно працевлаштованою та маючи записи у трудовій книжці, позивач мала правомірні очікування, що увесь період її трудової діяльності буде зараховано при перерахунку пенсії на підставі її заяви про призначення пенсії.
Окрім того, відповідачем не наведено жодних аргументів про те, що трудова книжка НОМЕР_1 від 25 вересня 1987 року стосується іншої особи, а не позивача.
У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п.74 рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року «MALTZAN and Others v. Germany»). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.
Відтак статтю 1 зазначеного Протоколу №1 слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.
Тобто, в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.
Отже, вказані відповідачем розбіжності є проявом надмірного формалізму, а допущення іншого написання прізвища при його перекладі з російської мови не можуть бути підставою для не зарахування періодів роботи, до страхового стажу позивача.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність незарахування до стажу ОСОБА_1 періодів згідно трудової книжкми серії НОМЕР_1 .
У трудовій книжці серії НОМЕР_1 міститься запис:
№1: 25.09.1987 КПО ім. Артема Жулянський машинобудівний завод; прийнята в УЗЛ учнем лаборантк хім. аналізу, підстава внесення запису: Пр.323-к від 21.09.1987;
№2: 18.03.1988: присвоєно 2 розряд лаборанта хім. аналізу УЗЛ; підстава внесення запису: Пр. 92-к від 21.03.1988 р;
№5: 05.05.1991 переведена в УЗЛ лаборантом хім. аналізу 3 розряду; підстава внесення запису: Пр. 165к від 18.04.1991;
№6: 29.07.1994: Звільнена за власним бажанням; підстава внесення запису: Приказ 197-к від 01.08.1994.
Запис містить назву посади, прізвище та ініціали відповідальної особи та відтиск печатки.
Встановлено, що ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії додала довідку Товариства з обмеженою відповідальністю "Жулянський машинобудівельний завод "Візар" від 23.01.2025 №20-1 у якій вказано: " ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) працювала лаборантом хімічного аналізу 3 розряду в ЦЗЛ на Жулянському машинобудівному заводі КВО ім. Артема з 25.09.1987 по 29.07.1994. З 29.08.1991 по 24.07.1993 надана соціальна відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею двох річного віку та відпустка без збереження заробітної плати з 25.07.1993 по 24.07.1994 до досягнення дитиною трьох річного віку (наказ №352 від 16.10.1991)".
Відповідач у оскаржуваному рішенні вказує, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи згідно довідки №20-2 від 23.01.2025, оскільки відсутні підстави при прийомі на роботу та при звільненні з роботи.
Однак, відповідно до норм законодавства, що регулює спірні правовідносини, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
Як вбачається зі змісту трудової книжки серії НОМЕР_1 , вона містить всю необхідну інформацію про трудову діяльність позивачу у період, що відображається у довідці №20-2 від 23.01.2025.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про помилковість висновків Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в частині незарахування до стажу позивача періоду із 25.09.1987 по 29.07.1994 згідно довідки від 23.01.2025 №20-2.
Щодо незарахування до стажу позивача періоду догляду за дитиною до досягнення трьох років, суд зазначає наступне.
Відмовляючи у зарахуванні до стажу позивача періоду догляду за дитиною до досягнення трьох років, відповідач у оскаржуваному рішенні, як причину вказує "оскільки у свідоцтві про народження наявне виправлення імені батька та відсутня відмітка про отримання паспорту, а в заяві інформація щодо здійснення догляду за дитиною до 3-х років також відсутня."
Так згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , позивач є матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 56) .
Пунктом 11 Порядку №637 визначено, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.
Документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, і те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював, є: виписка з трудової книжки; відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією; інформація із системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України.
Суд зауважує, що вказана норма не передбачає наявності у свідоцтві про народження дитини відмітки про одержання паспорта для врахування періоду догляду за такою дитиною до страхового стажу особи.
З огляду на викладене суд вважає протиправною відмову у зарахуванні до стажу позивача періоду догляду за дитиною до досягнення трьох років.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно за доданими документами до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано: період догляду за дитиною до 3-х років.
Щодо наявності у позивача права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 5 років, суд зазначає наступне.
Водночас, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).
Статтею 49 Закону №796-ХІІвизначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені в статті 55 Закону № 796-XII.
Абзацом 1 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
У пункті 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII визначені різні підстави для зниження пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи залежно від зони радіоактивного забруднення, на території якої такі особа проживала/працювала.
Зокрема, пункт 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII передбачає, що:
- потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення, мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років (абзац 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII;
- потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю, мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років (абзац 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII).
При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише тим особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
З наведених положень Закону №796-XII вбачається, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі абзацу 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом чотирьох років до 01 січня 1993 року.
Крім того, особам, які додатково до зазначеної умови постійно проживали у зоні посиленого радіологічного контролю в період з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, ще встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку в розмірі 2 роки.
Особам, які постійно не працювали/постійно не проживали в зоні посиленого радіологічного контролю з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, але постійно проживали/постійно працювали у зазначеній зоні протягом чотирьох років до 01 січня 1993 року, зменшення пенсійного віку здійснюється без застосування початкової величини, та розраховується, як 1 рік зменшення пенсійного віку за 3 роки проживання/роботи в зоні посиленого радіологічного контролю.
Таким чином, виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту статті 55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Водночас частина 2 статті 55 Закону №796-XII містить застереження відповідно до якого пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше.
Суть вказаного застереження полягає в тому, що у випадку, коли особою одночасно дотримано умови для зниження пенсійного віку по декількох підставах, така особа може реалізувати своє право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку лише за однією з підстав.
Таким чином, частиною 2 статті 55 Закону №796-XII заборонено одночасне використання декількох підстав для зниження пенсійного віку та сумування загальної кількості років зниження пенсійного віку по декількох різних підстав для такого зниження, не дивлячись на те, що особою може бути одночасно дотримано визначенні в пункті 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII умови для зниження пенсійного віку по декількох підставах.
Суд звертає увагу, що ОСОБА_1 хоче реалізувати право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до абзацу 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особа, яка постійно проживала у зоні у зоні посиленого радіологічного контролю, тобто хоче скористатися правом на зниження пенсійного віку лише за однією підставою, передбаченою статті 55 Закону №796-XII.
Водночас, в межах спірних правовідносин ОСОБА_1 вважає, що при реалізації права на призначення пенсії відповідно до абзацу 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII вона має право на зарахування до строку її проживання в зоні посиленого радіологічного контролю періоду, протягом якого він проживав/працював в населеному пункті, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, що є зоною із вищим ступенем радіаційного забруднення.
Як свідчать матеріали справи, саме у зв`язку із не зарахуванням періоду проживання/роботи ОСОБА_1 в м. Коростень Житомирської області, яке відносить до зони гарантованого добровільного відселення, в строк її проживання у зоні посиленого радіологічного контролю, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області дійшло висновку, що позивач, яка станом на дату звернення із заявою від 31.01.2025 досягла віку 55 років, подала заяву раніше передбаченого строку, та як наслідок відмовило заявниці у призначенні пенсії.
Отже, відповідачем визнається право позивача на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 4 роки, а не на п`ять, як вважає позивач.
Вирішуючи спірні правовідносини в цій частині, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Згідно правових норм абзацу 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII особа, яка постійно проживала або постійно проживає чи постійно працювала або постійно працює у зоні посиленого радіологічного контролю, набуває права на призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII у випадку дотримання таких умов:
- наявності у цієї особи статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи;
- наявності у цієї особи необхідного періоду проживання (роботи) у зоні посиленого радіологічного контролю, який станом на 1 січня 1993 року повинен становити не менше 4 років.
Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, обов`язковий для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986 року.
Отже, щодо періоду проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом 4 років станом на 01 січня 1993 року, то його необхідно обраховувати з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони посиленого радіологічного контролю, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на Чорнобильській АЕС.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1(у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1) (далі - Порядок № 22-1).
Відповідно до абзацу дев`ятого підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 (в редакції, на момент спірних правовідносин) потерпілими від Чорнобильської катастрофи до заяви про призначення пенсії додаються такі документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку:
- документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи).
Під час розгляду справи судом встановлено, що на виконання вимог п. 2.1 Порядку №22-1 та для підтвердження наявності у нього права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії додала наступні документи:
- посвідчення громадянки, яка постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1983-1993 роках (категорія 4) серії НОМЕР_6 , видане 30.12.1994 (а.с. 53 на звороті);
- довідку Бондарівського старостинського округу Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області від 27.12.2024 №458 (а.с. 45), яка містить інформацію, що у період із 26.04.1986 по 06.02.1989 та із 29.08.1991 по 19.08.1997 позивач була зареєстрована та проживала в с. Іванопіль Коростенського району Житомирської області,яке до 01.01.2015 відносилось до зони посиленого радіоекологічного контролю;
- трудову книжку;
У позовній заяві позивач зазначає, що наявне у нього посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 4) є достатніми доказом для підтвердження наявності у нього необхідного для призначення пенсії строку проживання в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 1 січня 1993 року не менше 4-х років.
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що відповідачем не заперечується вказана обставина.
Окрім того, відповідно до правової норми, яка регулює Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501, єдиною підставою для видачі особі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4, окрім як у зв`язку з її проживанням/роботою на території зони посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року не менше чотирьох років, законодавства не передбачає.
У зв`язку з цим, суд вважає, що наявність у позивача посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю категорії 4 серії НОМЕР_6 від 30.12.1994 є достатнім підтвердженням того, що він станом на 01.01.1993 прожив протягом не менше 4-х років у зоні посиленого радіоекологічного контролю, а тому має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Окрім того, відповідачем не заперечується інформація, що міститься у довідці Бондарівського старостинського округу Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області від 27.12.2024 №458 (а.с. 45), що у період із 26.04.1986 по 06.02.1989 та із 29.08.1991 по 19.08.1997, всього 8 років 9 місяців 4 дні, позивач була зареєстрована та проживала в с. Іванопіль Коростенського району Житомирської області, яке до 01.01.2015 відносилось до зони посиленого радіоекологічного контролю.
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що відповідачем визнається право позивача на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на чотири роки.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує, що має право на зарахування до строку її проживання в зоні посиленого радіологічного контролю періодів, протягом яких вона працювала в населеному пункті, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, яка є зоною із вищим ступенем радіаційного забруднення.
Однак, відповідачем не враховано період, протягом якого позивач працювала на території гарантованого добровільного відселення, а саме: із 05.04.1999 по 01.12.2015 працювала в Комунальному закладі "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 місто Коростень Житомирської області до відносилось до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона) внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС
Вирішуючи спірні правовідносини в частині можливості зарахування вказаного періоду проживання/роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення до строку його проживання/роботи в зоні посиленого радіоекологічного контролю, суд враховує наступне.
Мета та основні завдання Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" направлені на соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території.
Державна політика в галузі соціального захисту потерпілих від Чорнобильської катастрофи та створення умов проживання і праці на забруднених територіях базується на принципах: пріоритету життя та здоров`я людей, які потерпіли від Чорнобильської катастрофи, повної відповідальності держави за створення безпечних і нешкідливих умов праці; соціального захисту людей, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; соціального захисту, охорони праці, використання світового досвіду організації роботи з цих питань.
Відповідно до частини 1 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Судом встановлено, що чинним законодавством України, в тому числі й Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не врегульовано питання можливості врахування при вирішенні питання про призначення пенсії на умовах, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", періодів проживання та/або робити такої особи у населених пунктах, які відносяться до зони із вищим ступенем радіоактивного ураження внаслідок Чорнобильської катастрофи, як то зона гарантованого добровільного відселення (3 зона), до строку проживання цієї особи в зоні з нижчим ступенем радіоактивного ураження внаслідок Чорнобильської катастрофи, як то зона посиленого радіологічного контролю (4 зона), у випадку реалізації нею права на зниження пенсійного віку за підставою, що пов`язана з проживання в зоні посиленого радіологічного контролю - зоні з нижчим ступенем радіоактивного забруднення.
Приведені норми вказаного Закону, встановлюють право на пільгу щодо зменшення пенсійного віку осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи лише за ідеальних умов - проживання такими особами протягом певного часу лише в одній із названих зон. При цьому, приведені норми Закону не врегульовують питання, коли має місце проживання таких осіб в різних зонах радіоактивного ураження.
Суд вважає, що наявність такої прогалини в національному законодавстві не може позбавляти особу права на соціальний захист, який у даних правовідносинах полягає у врахування періодів проживання та/або робити особи у населених пунктах, які відносяться до зони із вищим ступенем радіоактивного ураження внаслідок Чорнобильської катастрофи, до строку проживання цієї особи в зоні з нижчим ступенем радіоактивного ураження внаслідок Чорнобильської катастрофи, при реалізації пільги на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, що пов`язана з проживання в зоні з нижчим ступенем радіоактивного забруднення.
Частиною 6 статті 7 КАС України установлено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Судом також враховується, що зона гарантованого добровільного відселення (третя категорія) є територією, яка зазнала значно більшого радіоактивного ураження та відповідного впливу на життя та здоров`я осіб, які там працювали або проживали ніж проживання у зоні посиленого радіологічного контролю (4 категорія).
Відтак, суд приходить до висновку, що при призначенні особі пенсії відповідно до абзацу 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII, як такій що станом на 01.01.1993 не менше 4-х років прожила або відпрацювала у зоні посиленого радіологічного контролю (4 зона), яка є менш ураженою в порівнянні із зоною гарантованого добровільного відселення, період проживання або роботи цієї особи у зоні гарантованого добровільного відселення (3 зона) повинен бути безумовно зарахований до стажу проживання в зоні посиленого радіологічного контролю (як зони меншого ураження).
При цьому, суд зазначає, що не зарахування відповідачами часу проживання/роботи позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, до періоду його проживання/роботи у менш ураженій зоні, якою є зона посиленого радіологічного контролю, є таким, що не забезпечує дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям на досягнення яких спрямований Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
З огляду на зазначене суд вважає, що відповідачем було зроблено хибний висновок про відсутність у позивача необхідного строку проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю, необхідного для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 5 років.
Відповідно до норм частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
На дату звернення із заявою від 31.01.2025 позивач, досягла віку 55 років.
Відповідачем визнається наявність у позивача стажу 28 років.
Отже, позивач, з урахуванням права на застосування норм статті 55 Закону №796, досягла пенсійного віку, має необхідний страховий стаж, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання призначити пенсію.
Відповідно до приписів п.1 ч. ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Належними доказами підтверджується, що пенсійного віку позивач досягла 11.12.2024, а із заявою про призначення пенсії звернулась 31.01.2025, тобто не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Отже, позивач набула права на призначення пенсії саме із 11 грудня 2024 року.
У справі, яка розглядається судом встановлено, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви від 31.01.2025 за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області, рішенням якого позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком.
Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 09 липня 2024 року у справі №240/16372/23, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачці пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення пенсії за віком.
Отже, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 14 січня 2025 року, з урахуванням періодів трудової діяльності, згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , періодів роботи згідно довідки №20-2 від 23.01.2025 та з урахуванням періоду догляду за дитиною до трьох років.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Курко О. П.    Ватаманюк Р.В.