ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 січня 2026 року
м. Київ
справа № 391/729/15-к
провадження № 51-7400 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 , 
захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 42015120000000094 від 25 червня 2015 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Кам`яний Міст Новоукраїнського району Кіровоградської області, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою (з доповненнями) захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Кропивницького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_6 . 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2021 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, та виправдано у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
Вироком Кропивницького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року вирок місцевого суду від 20 грудня 2021 року скасовано, визнано ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням владних, організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк 3 роки з конфіскацією всього належного ОСОБА_6 на праві приватної власності майна, а на підставі ст. 54 КК позбавлено 9 рангу державного службовця.
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, а саме в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за невчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дії з використанням наданої влади та службового становища, поєднаному з вимаганням неправомірної вигоди, з огляду на таке.
Так, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_6 , обіймаючи з 27 липня 2012 року посаду начальника відділу державної виконавчої служби Компаніївського районного управління юстиції Кіровоградської області (далі -відділ, ВДВС Компаніївського РУЮ), будучи службовою особою, яка постійно здійснює функції представника органу виконавчої влади та наділена організаційно-розпорядчими й адміністративно-господарськими функціями, 01 липня 2015 року об 11:00, шляхом вимагання неправомірної вигоди, за попередньою домовленістю з ОСОБА_8 , отримав від останнього у своєму службовому кабінеті на АДРЕСА_1 15 000 грн за вирішення питання щодо непроведення примусової реалізації житлового будинку та земельної ділянки, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (далі - житловий будинок, земельна ділянка), на які постановою державного виконавця ВДВС Компаніївського РУЮ від 08 листопада 2013 року накладено арешт.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі (з доповненнями), та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник посилається на те, що суд апеляційної інстанції:
- не дотримався положень статей 2, 7, 370, 374, 404, 407, 408, 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК);
- не надав вичерпної відповіді на всі аргументи сторони захисту.
Так, сторона захисту, наводячи детальні доводи щодо:
1) кола повноважень ОСОБА_6 , серед іншого, вказує:
- формулювання обвинувачення стосовно накладення ДВС арешту на майно ОСОБА_8 не ґрунтується на вимогах чинного на той час законодавства; 
- ОСОБА_6 не був особою, яка проводила виконавче провадження,
а також зазначає, що: 
- ухвалою від 02 грудня 2014 року (справа № 391/1252/14-ц) вжито заходів забезпечення цивільного позову, у зв`язку з чим з моменту зупинення судом порядку реалізації арештованого майна до набрання рішенням законної сили жодних виконавчих дій, у тому числі спрямованих на реалізацію майна боржника, здійснюватися не могло; 
- згідно з ухвалою від 17 березня 2015 року у вказаній вище справі ОСОБА_8 мав лише права власності на житловий будинок, а тому формулювання обвинувачення щодо можливого настання шкідливих наслідків у вигляді втрати права власності на будинок є таким, що не ґрунтується на фактичних обставинах справи;
2) наявності організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків, зокрема, стверджує, що:
- є незрозумілим, у чому саме виразилося виконання організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій ОСОБА_6 під час зустрічі з ОСОБА_8 ; 
- висновок суду апеляційної інстанції про те, що до компетенції та прав державного виконавця - начальника ВДВС Компаніївського РУЮ входило прийняття рішення про реалізацію (нереалізацію) арештованого майна, не ґрунтується на вимогах нормативно-правових актів;
- суд апеляційної інстанції не повною мірою проаналізував нормативно-правові акти, які регулювали порядок реалізації арештованого майна, при цьому помилково вказав, що наказ Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року № 656/5 мав кінцевий термін дії 01 листопада 2014 року;
3) наявності ознак провокації, серед іншого, зазначає, що: 
- зустрічі ОСОБА_8 з ОСОБА_6 виглядали не випадковими, а заздалегідь спланованими; 
- існують підстави вважати, що дії поліції не були обмежені лише пасивним спостереженням за вчинюваним злочином, а ОСОБА_8 співпрацював з правоохоронними органами, діяв активно (у тому числі за їх вказівкою);
- були відсутні об`єктивні підозри про те, що обвинувачений був залучений до кримінальної діяльності або схильний до вчинення кримінального правопорушення; 
- стороною обвинувачення не наведено обґрунтувань щодо відсутності провокації;
4) наявності ознак вимагання, зокрема, звертає увагу на те, що: 
- ініціатором неправомірної вигоди виявився сам ОСОБА_8 ;
- стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом у діях ОСОБА_6 вимагання неправомірної вигоди.
Крім того, сторона захисту з підстав, детально наведених у касаційній скарзі, також посилається на те, що:
- це кримінальне провадження підслідне органам внутрішніх справ, оскільки зі змісту заяви ОСОБА_8 та супровідного листа Служби безпеки України не вбачається, що мова йшла про працівника правоохоронного органу, як про це було вказано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань;
- суд апеляційної інстанції без зазначення будь-яких мотивів прийнятого рішення відмовив у задоволенні клопотання захисника про відтворення звукозапису судового засідання суду першої інстанції від 19 червня 2020 року, а також не вказав у вироку, що заявлено клопотання про повторне дослідження обставин від 27 вересня 2024 року.
У доповненнях до касаційної скарги захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначає, що вирок Кропивницького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року підлягає скасуванню, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 - закриттю.
Так, наводячи зміст постанов об?єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року (справа № 728/2724/16-к, провадження № 51-7543 кмо 18) та 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17, провадження № 51-6070 кмо 19) і, зокрема, постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20 вересня 2021 року (справа № 727/2022-16-к, провадження № 51-342 км 21), а також стверджуючи, що:
- постановою Верховного Суду від 18 грудня 2018 року ухвалу суду апеляційної інстанції від 16 квітня 2018 року стосовно ОСОБА_6 скасовано лише з підстав допущення цим судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, а не через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 
- суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу від 21 березня 2019 року, якою скасовано вирок місцевого суду від 21 грудня 2016 року стосовно ОСОБА_6 , також не дійшов висновків про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, 
сторона захисту вважає, що оскільки виправдувальний вирок місцевого суду від 21 грудня 2016 року скасовано судом апеляційної інстанції лише з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, то Кропивницьким апеляційним судом при ухваленні вироку порушено положення ч. 2 ст. 416 КПК. 
При цьому захисник зауважив, що висновки суду касаційної інстанції щодо недопустимості погіршення становища обвинуваченого / засудженого відповідають сталій практиці Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постановах від 30 квітня, 02 липня, 22 жовтня 2025 року у справах № 159/4835/19, 199/9337/22, 706/1630/16-к відповідно.
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу (з доповненнями) захисника не надходило.
Разом з тим від прокурора ОСОБА_5 надійшло клопотання, у якому вона просить передати це провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні: 
- захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 заперечували щодо задоволення клопотання прокурора, підтримали касаційну скаргу (з доповненнями) захисника, просили її задовольнити; 
- прокурор ОСОБА_5 підтримала своє клопотання і просила його задовольнити, заперечувала щодо задоволення касаційної скарги (з доповненнями) захисника, просила оскаржуване судове рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу (з доповненнями) - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга (з доповненнями) захисника підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Від прокурора ОСОБА_5 надійшло клопотання про передачу цього кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Так, посилаючись на те, що предметом розгляду суду касаційної інстанції є касаційна скарга захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , у якій ставиться питання про скасування вироку Кропивницького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у зв`язку з порушенням цим судом положень ст. 416 КПК, прокурор з підстав, детально наведених у клопотанні, вважає, що порушене стороною захисту питання щодо застосування положень цієї статті має ознаки виключної правової проблеми.
При цьому прокурор уважає, що:
- якісним критерієм, який свідчить про наявність виключної правової проблеми, є те, що в цьому разі вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі та єдністю практики щодо кількох пов`язаних між собою норм права; 
- кількісний критерій ілюструє той факт, що виключна правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості проваджень, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. 
За таких обставин, посилаючись на положення ч. 5 ст. 434-1 КПК, у зв`язку з необхідністю формулювання єдиних підходів щодо тлумачення застосування положень статей 415, 416 КПК, з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, прокурор просить передати кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
Згідно зі ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Положеннями ч. 5 ст. 434-1 КПК регламентовано, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Частиною 4 ст. 434-2 КПК передбачено, що про передачу кримінального провадження на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу з викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному частинами 1 - 4 ст. 434-1 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених ч. 5 ст. 434-1 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях неодноразово наголошувала на тому, що, передаючи на розгляд Великої Палати, колегія суддів повинна належним сформулювати виключну правову проблему та обґрунтувати факт її наявності, тобто відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) або/та неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод та інтересів, у тому числі, внаслідок неоднакової судової практики. 
Як раніше наголошувалося в рішеннях Великої Палати Верховного Суду (наприклад, ухвала від 22 травня 2024 року у справі № 161/8760/22, провадження № 13-17 кс 24), при тлумаченні поняття «виключна правова проблема» необхідно виходити з кількісних та якісних показників, які можуть її становити.
Зокрема, за кількісним показником виключна правова проблема зазвичай виникає не в одиничній правовій ситуації, а в невизначеній кількості кримінальних проваджень, крім того, така правова проблема може мати тривалий характер і виникати ще під час розгляду кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій.
Водночас якісні показники становлять змістовий та процедурний критерії визначення наявності виключної правової проблеми. 
За змістовим критерієм виключна правова проблема полягає, зокрема, у відсутності сталої судової практики, необхідності застосування інституту аналогії, та здійснення судового тлумачення норм закону. За своєю правовою природою виключна правова проблема має стосуватися фундаментальних (конституційні, конвенційні) прав та свобод.
За процедурним критерієм виключна правова проблема може бути за відсутності, неефективності або вичерпаності національних процесуальних механізмів її вирішення іншим способом, крім як використання повноважень Великої Палати Верховного Суду.
Однак, на переконання колегії суддів, звертаючись із клопотанням про передачу цього кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, прокурор не наводить належних обґрунтувань щодо кількісних та якісних показників, які, на її думку, становлять виключну правову проблему.
При цьому колегія суддів зауважує, що раніше колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в ухвалі від 07 червня 2021 року (справа № 727/2022/16-к, провадження № 51-342 км 21) дійшовши висновку, що справа містить виключну правову проблему, передала зазначене кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, з наведенням мотивів, які в цілому є аналогічними з доводами клопотання прокурора. 
Однак ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року (справа № 727/2022/16-к, провадження № 13-109 кс 21) кримінальне провадження повернуто колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду для подальшого розгляду. 
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду:
- не вказано належного обґрунтування того, що поставлене питання становить виключну правову проблему з точки зору якісного критерію, оскільки межі повноважень суду першої інстанції прийняти рішення про погіршення правового становища обвинуваченого за результатами нового судового розгляду після скасування в апеляційному порядку попереднього вироку окреслені нормами ч. 2 ст. 416 КПК; 
- не наведено аргументів стосовно тривалого існування в судовій практиці глибоких розходжень щодо застосування ч. 2 ст. 416 КПК у ситуаціях, коли попередній виправдувальний або обвинувальний вирок, яким було застосовано закон про менш тяжкий злочин, скасовувався в апеляційному порядку виключно з підстав порушення встановленої кримінальним процесуальним законом процедури судового розгляду;
- не продемонстровано прийняття касаційним судом рішень із протилежними за змістом правовими позиціями щодо розв`язання цього питання.
Водночас Велика Палата Верховного Суду зауважила, що:
- доводи колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду стосовно існування виключної правової проблеми по суті ілюструють сформованість єдиної послідовної практики Касаційного кримінального суду щодо застосування ч. 2 ст. 416 КПК, відображеної в постановах об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року (справа № 728/2724/16-к, провадження № 51-7543 кмо 18) та від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17, провадження № 51-6070 кмо 19);
- питання стосовно теоретичних досліджень правової проблеми, окресленої в ухвалі про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати, колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду взагалі не висвітлено й аргументів про наявність чи відсутність протилежних наукових підходів з питань застосування ч. 2 ст. 416 КПК не наведено.
З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вказала, що по суті зміст доводів, викладених в ухвалі, зводиться до незгоди колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду з висновками об`єднаної палати щодо способу розв`язання наведеного питання, викладеними у згаданих вище постановах від 23 вересня 2019 року та 14 вересня 2020 року.
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що окреслене судом касаційної інстанції питання не становить виключної правової проблеми, вирішення якої було б необхідним для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а підлягає вирішенню цим судом у межах своїх повноважень відповідно до вимог закону й уже сформованих практикою Верховного Суду правозастосовчих орієнтирів.
З огляду на вказане, а також на зазначені вище висновки Великої Палати Верховного Суду, з урахуванням того, що наведені прокурором доводи щодо наявності виключної правової проблеми в цілому ідентичні з доводами колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду стосовно необхідності передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, відсутні обґрунтовані підстави для задоволення клопотання прокурора та направлення цього кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. 
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначеної у п. 1 ч. 1 цієї статті підстави суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 КПК.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, вироком Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2016 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочину.
На цей вирок прокурором була подана апеляційна скарга, у якій порушувалися питання про скасування вироку суду першої інстанції з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків судупершої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та про постановлення судом апеляційної інстанції нового обвинувального вироку за ч. 3 ст. 368 КК.
Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 квітня 2018 року на підставі ч. 2 ст. 404 КПК резолютивну частину вказаного вироку місцевого суду змінено та постановлено виправдати ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 368 КК у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні цього кримінального правопорушення та вичерпанням можливостей їх отримати. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив скасувати вирок Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 квітня 2018 року стосовно ОСОБА_6 , призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 18 грудня 2018 року ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано і призначено новий розгляд у цьому суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону (п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК). 
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 21 березня 2019 року вирок місцевого суду від 21 грудня 2016 року скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
Так, скасовуючи вирок Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2016 року стосовно ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції, серед іншого, зазначив, що місцевим судом при ухваленні вироку про виправдання ОСОБА_6 у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, відповідно до вимог ст. 94 КПК не було надано оцінки кожному доказу у справі як окремо, так і в їх сукупності, а також не наведено мотивів та підстав прийняття одних доказів і неприйняття інших.
Суд апеляційної інстанції вважав, що недотримання місцевим судом вимог ст. 94 КПК стосовно належної оцінки доказів за результатами судового розгляду, ст. 370 КПК щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, основних принципів кримінального провадження, як-от законності, диспозитивності, змагальності сторін щодо доведення перед судом переконливості наданих доказів, закріплених у статтях 9, 22, 26 КПК, відповідно до статей 410, 412 цього Кодексу є неповнотою судового розгляду та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що у зв`язку зі скасуванням вироку місцевого суду з процесуальних підстав питання щодо доведеності чи недоведеності обвинувачення, достовірності або недостовірності доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність тощо цим судом не перевіряються.
Тобто в ухвалі суду апеляційної інстанції від 21 березня 2019 року не зазначено, що підставою для скасування вироку суду є необґрунтоване виправдання  ОСОБА_6 та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Далі за результатами нового розгляду Бобринецький районний суд Кіровоградської області ухвалив вирок від 20 грудня 2021 року, яким ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, та виправдано у зв`язку з відсутністю складу злочину.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 12 вересня 2022 року вирок місцевого суду від 20 грудня 2021 року стосовно ОСОБА_6 залишено без змін.
Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 28 березня 2023 року ухвалу суду апеляційної інстанції від 12 вересня 2022 року щодо ОСОБА_6 скасовано й призначено новий розгляд у цьому суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність (пункти 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК). 
Вироком Кропивницького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року вирок місцевого суду від 20 грудня 2021 року скасовано, визнано ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням владних, організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк 3 роки з конфіскацією всього належного ОСОБА_6 на праві приватної власності майна, а на підставі ст. 54 КК позбавлено 9 рангу державного службовця.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 416 КПК при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.
Вказані вимоги кримінального процесуального закону спрямовані на забезпечення правової визначеності для обвинуваченого шляхом встановлення законодавчої заборони погіршення його становища під час нового розгляду в суді першої інстанції після скасування апеляційним судом попереднього судового рішення місцевого суду.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - об`єднана палата) у постанові від 23 вересня 2019 року (справа № 728/2724/16-к, провадження № 51-7543 кмо 18) дійшла висновку про те, що в разі встановлення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставами для скасування вироку чи ухвали суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, відповідно до вимог статей 370, 419, ч. 2 ст. 416 КПК він не може залишити поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора чи потерпілого щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, оскільки в протилежному випадку це призведене до неможливості застосування такого закону при новому розгляді в суді першої інстанції. Перевіривши обґрунтованість відповідних доводів апеляційних скарг прокурора чи потерпілого, апеляційний суд, крім випадку, якщо знайде їх безпідставними, при скасуванні оскарженого судового рішення з підстав істотних порушень кримінального процесуального закону і призначенні нового розгляду в суді першої інстанції, повинен також указати на неправильність чи передчасність висновків суду в судовому рішенні, яке скасовується, про застосування чи незастосування того чи іншого закону про кримінальну відповідальність чи призначення того чи іншого покарання, як на додаткову підставу для скасування судового рішення. 
У постанові від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17, провадження № 51-6070 кмо 19) об`єднана палата зазначила, що як із назви, так і зі змісту ст. 421 КПК вбачається, щопогіршення становища обвинуваченого можливе виключно за умови, якщо з цих підстав подали апеляційну скаргу прокурор, потерпілий чи його представник, а відповідно до ст. 416 КПК таке погіршення може мати місце тільки, якщо вирок було скасовано з цих підстав (або також із цих підстав). Частиною 3 ст. 409 КПК встановлено заборону скасування виправдувального вироку лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого, а ст. 420 КПК передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.
Наголосивши на тому, що засудження особи під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку є крайнім за тяжкістю випадком погіршення становища особи в кримінальному провадженні, об`єднана палата зазначила, що вказані вище норми кримінального процесуального законодавства мають в однаковій мірі застосовуватися як під час нового розгляду після скасування вироку за необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, так і під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку.
З урахуванням того, що виправдувальний вирок Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2016 року стосовно ОСОБА_6 був скасований судом апеляційної інстанції з підстав неповноти судового розгляду та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, то, зважаючи на викладені вище правові позиції об`єднаної палати, Кропивницьким апеляційним судом вирок від 05 листопада 2024 року постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме положень ч. 2 ст. 416 КПК.
Водночас відповідно до правового висновку, викладеного в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 607/1662/21 (провадження № 14-121 цс 23), висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів.
З огляду на зазначене в суду апеляційної інстанції була відсутня процесуальна можливість приймати рішення всупереч наведеним вище позиціям об?єднаної палати. 
Разом з тим, з огляду на наявність вказаного істотного порушення вимог процесуального закону, яке є підставою для скасування судового рішення, Верховний Суд не вбачає підстав для надання оцінки доводам касаційної скарги захисника в іншій частині. 
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що вимоги касаційної скарги (з доповненнями) захисника підлягають частковому задоволенню.
Беручи до уваги зміст вимог касаційної скарги (з доповненнями) захисника, зміст доводів, наведених у такій скарзі та доповненнях до неї, з урахуванням компетенції Верховного Суду, визначеної положеннями статей 433, 438 КПК, колегія суддів уважає, що оскаржуваний вирок Кропивницького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_6 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого цьому суду необхідно, з огляду на приписи КПК та практику Верховного Суду (в тому числі наведені вище постанови об?єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду), постановити законне й обґрунтоване рішення.
Крім того, беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення, то колегія суддів вважає за необхідне звільнити ОСОБА_6 з ДУ «Менська виправна колонія № 91», який відповідно до матеріалів провадження наразі на виконання оскаржуваного судового рішення відбуває покарання.

Керуючись статтями 412, 433, 434, 434-1, 434-2, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Клопотання прокурора ОСОБА_5 про передачу провадження за касаційною скаргою (з доповненнями) захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на розгляд Великої Палати Верховного Суду залишити без задоволення. 
Касаційну скаргу (з доповненнями) захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , задовольнити частково. 
Вирок Кропивницького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Звільнити ОСОБА_6 з ДУ «Менська виправна колонія № 91».
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3