Дата документу 23.01.2026	Справа № 554/13561/24	
 	Провадження № 2/554/546/2026	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

23 січня 2026 року Шевченківський районний суд міста Полтави у складі:
головуючого – судді Савченко Л.І.
при секретарі – Титаренко Д.В.
за участю позивача – ОСОБА_1 , представника позивача – ОСОБА_2 , представника відповідача – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Держави України в особі Головного управління Національної поліції України в Полтавській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди, - 
в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , Держави України в особі ГУНП України в Полтавській області, в якому прохав:
визнати висловлювання старшого слідчого, слідчого відділу Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області старшого лейтенанта поліції Чалова Владислава Віталійовича: «чорт, їдь сюди», що адресоване ОСОБА_1 таким, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 ; 
стягнути з Держави України в особі Головного управління Національної поліції України в Полтавській області компенсацію за заподіяну старшим слідчим слідчого відділу Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області старшим лейтенантом поліції Чаловим Владиславом Віталійовичем моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.;
стягнути з ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.;
стягнути з відповідачів усі документально підтверджені судові витрати.
В обґрунтування позову вказав, що він інколи ремонтує автомобілі громадян на підставі цивільно-правових угод. 30.08.2024 року йому зателефонувала знайома ОСОБА_5 , яка працює колористом за адресою: АДРЕСА_1 , у якої він іноді замовляє фарбу, та повідомила, що його розшукує поліцейський, після чого передала йому телефон для розмови з ним. При встановленні зв`язку, поліцейський представився слідчим ОСОБА_6  та почав його в зухвалій формі розпитувати про місцезнаходження одного транспортного засобу. У ході діалогу він повідомив, що перебуває не у Полтаві та вважає недопустимою таку манеру спілкування, після чого особа, яка представилася слідчим ОСОБА_7 , сказала йому: «Чорт, їдь сюди» і поклав слухавку. Він відразу зателефонував ОСОБА_8 і попросив передати слухавку поліцейському, але зі слів ОСОБА_9 він відмовився з ним розмовляти. В ході розмови разом з ним була присутня ОСОБА_10 , яка чула усю розмову, оскільки телефон був увімкнений на режим «гучної мови». Того ж дня він звернувся до Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області щодо проведення службового розслідування за фактом здійснення неправомірних дій працівником поліції. За змістом Висновку службового розслідування відомості, викладені у зверненні ОСОБА_11 визнано такими, що знайшли своє підтвердження. У діях старшого слідчого ОСОБА_12 маються ознаки дисциплінарного проступку. За порушення службової дисципліни старшого слідчого ОСОБА_4 заслуговує на притягнення до дисциплінарної відповідальності у виді догани. Наказом ГУНП в Полтавській області від 08.10.2024 року № 102 «Про порушення службової дисципліни, притягнення до дисциплінарної відповідальності, начальником, полковником поліції ОСОБА_13 наказано оголосити догану за недотримання вимог посадової інструкції, Дисциплінарного статуту, що виразилося у порушенні дисципліни під час спілкування з громадянином по телефону під час виконання службових обов`язків. Вказує, що ОСОБА_4 , звернувшись до нього у принизливій формі, допустив приниження його честі, гідності та ділової репутації, чим завдав сильних душевних переживань та фактично підірвав його репутацію (авторитет) перед його знайомими , а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_10 . Після їхньої розмови з ОСОБА_4 , він через ОСОБА_5 запитував чи бажає ОСОБА_4 вибачитися за свої образливі слова перед ним, на що отримав категоричну відмову. Зазначає, що є добропорядною, ввічливою людиною і звик до поваги та етичного ставлення до себе, тому сприймає цю образу як серйозне порушення професійних, етичних, людських норм збоку поліцейського. Чутки про цей інцидент поширилися і до його знайомих, що порушило його душевну рівновагу і спокій, а також викликало постійні переживання, втрату поваги та авторитету, що змусило його вживати заходи щодо відновлення своїх прав у судовому порядку. Також він втратив довіру до правоохоронних органів, адже ОСОБА_4 , як працівник правоохоронних органів, уособлював закон і порядок. З метою відновлення своїх особистих немайнових прав, звернувся до суду з позовом. 
Ухвалою суду від 06 грудня 2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.
Від відповідача ГУНП в Полтавській області надійшов відзив на позов, в якому прохав відмовити у задоволенні позову. Вказав, що ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_4 допущено висловлювання в його адресу у недопустимій та принизливій формі, що принизило його честь, гідність і ділову репутацію. Однак, під час службового розслідування за зверненням ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій з боку старшого слідчого Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_4 було допитано ряд осіб, яким було відомо про події 30.08.2024, зокрема, оперуповноважений сектору розкриття незаконного заволодіння транспортними засобами відділу кримінальної поліції Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області майор поліції ОСОБА_14 та оперуповноважений сектору розшуку злочинців і зниклих громадян відділу кримінальної поліції Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області капітан поліції ОСОБА_15 , які повідомили, що ОСОБА_4 розмовляв з ОСОБА_16 коректно, без образ та вживання ненормативної лексики в бік абонента, з яким вів розмову по телефону. Разом з тим, після розмови старший слідчий віддав телефон працівниці СТО та повідомив всім працівникам, що в розмові з ОСОБА_16 останній говорив образливі слова в його адресу та говорив «ти хто такий» і інші принизливі речі. Таким чином, позивачем не надано жодних допустимих доказів того, що ОСОБА_4 звертався до ОСОБА_1 у недопустимій формі, тому позов є необґрунтованим. Також вказує, що позивачем не доведено факту наявності моральної шкоди, факту протиправних діянь ГУНП в Полтавській області, наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяннями ГУНП в Полтавській області та завданою шкодою. Також вказав, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Однак, зі змісту позовної заяви не вбачається, на які обставини посилається позивач, визначаючи розмір моральної шкоди. Отже, обставини, на які посилається позивач, є недоведеними. 
Ухвалою суду від 18 березня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача ГУНП в Полтавській області про зупинення провадження по справі відмовлено.
Від представника позивача ОСОБА_2 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій прохав позов задовольнити. Вказав, що позиція ГУНП в Полтавській області, що нібито ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів щодо порушення його особистих прав не узгоджується із матеріалами справи, які фактично створені самим ГУНП в Полтавській області. З тверджень ГУНП в Полтавській області слідує, що Дисциплінарна комісія нібито діяла недобросовісно та протиправно, адже за результатами її службової діяльності (службового розслідування), старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 було нібито безпідставно притягнуто до відповідальності. Вважає, що лише сама по собі наявність Висновку службового розслідування є документальним підтвердженням протиправних дій ОСОБА_4 . В свою чергу Наказ ГУНП в Полтавській області від 08.10.2024 року №102 «Про порушення службової дисципліни, притягнення до дисциплінарної відповідальності» є актом індивідуальної дії щодо ОСОБА_4 , який несе для нього правові наслідки, але не фіксує протиправну подію, яка вже була встановлена в ході службового розслідування. Тобто Наказ № 102 від 08.10.2024 є наслідком встановлених обставин, яке у даній справі відповідач необґрунтовано заперечує. Звертає увагу, що покази майора поліції ОСОБА_14 та капітана поліції ОСОБА_15 не заслуговують на увагу, адже не відповідають обставинам справи. Зауважує, що саме ОСОБА_17 звернувся до РУП ГУНП в Полтавській області в той же день щодо проведення службового розслідування; якби покази ОСОБА_14 та ОСОБА_15 відповідали дійсності, тоді б Дисциплінарна комісія не встановила б того, що зазначені ОСОБА_18 обставини знайшли своє підтвердження; членів Дисциплінарної комісії не було притягнуто до дисциплінарної відповідальності; також вказує про заінтересованість ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , оскільки вони перебували у підпорядкуванні ОСОБА_4 . Отже, відповідачами не спростовано того, що ОСОБА_19 було заподіяно шкоди честі, гідності та діловій репутації, позовні вимоги підлягають задоволенню. Вказує, що визначаючи розмір моральної шкоди, ОСОБА_17 не мав на меті збагатитися, оскільки має достатній рівень достатку. У нього була підірвана довіра до працівників правоохоронних органів, що і стало мотивом звернення до суду. 
Від відповідача ГУНП в Полтавській області до суду надійшли заперечення, в яких вказує, що ОСОБА_20 скористався своїм правом на оскарження дисциплінарного стягнення, подавши позов до Полтавського окружного адміністративного суду. В той же час позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своєї позиції, крім матеріалів службового розслідування, як і не надано доказів спричинення моральної шкоди. Також вважає необгрунованими доводи позивача, що пояснення майора поліції ОСОБА_14 та капітана поліції ОСОБА_15 не заслуговують на увагу. Вказані пояснення, як і пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , відносяться до матеріалів службового розслідування та мають бути оцінені судом у сукупності з іншими доказами. Твердження що майор поліції ОСОБА_14 та капітан поліції ОСОБА_15 перебували у підпорядкування ОСОБА_12 є безпідставними, оскільки останні не є їхнім керівником. Також вказав, що відшкодування шкоди, спричиненої фізичним особам незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів державної влади, покладається саме на державу, а н на відповідні органи державної влади, тому суд має залучити органи Державного казначейства України до участі у справі.
Ухвалою суду від 22 квітня 2025 року залучено до участі у справі в якості співвідповідачів Державну казначейську службу України, Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області. 
Ухвалою суду від 12 червня 2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали, з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив.
Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток рекомендованим повідомленням за зареєстрованим місцем проживання, які повернулися до суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.205-206, 218-219), що є належним повідомленням згідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України.
Представник відповідача ГУНП в Полтавській області Сиромятніков В.В. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов та запереченнях.
Представники відповідачів Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області у судове засідання не з`явилися.
Суд, заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 30.08.2024 року о 16.04 ОСОБА_1 звернувся до Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області із заявою, у якій повідомив, що 30.08.2024 року о 10.03 за адресою: м.Полтава, вул. Довженка, 2а на території бази «Воднік» слідчий Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_4 у телефонній розмові із заявником дозволив собі висловитися в його бік неетично, а саме сказав «Чорт, їдь сюди, де машина» (а.с.18).
У ході проведення службового розслідування 07.10.2024 дисциплінарна комісія дійшла висновку, який затверджений начальником Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області П.Скічко, що в ході проведення службового розслідування підтверджено факт порушення службової дисципліни, а саме недотримання вимог посадової інструкції, затвердженої наказом Полтавського РУП ГУНП від 13.03.2024 № 152, а саме п.п.8 п.2.26 частини ІІ цієї Інструкції, дотримуватися Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС від 09.11.2016 № 1179, та п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», п.5 та 6 ч.5 р.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIII, та п.2,5,6,7 та 8 ч.1 ІІ; старший слідчий слідчого відділу Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області старший лейтенант поліції Чалов В.В. заслуговує на притягнення до дисциплінарної відповідальності у виді догани (а.с.13-17)
Наказом Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області від 08.10.2024 № 102 до старшого слідчого слідчого відділу Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді оголошення догани (а.с.30).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06 червня 2025 (справа № 440/13137/24) адміністративний позов ОСОБА_4 до Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, ГУНП в Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу – задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області» 102 від 08.10.2024 про порушення службової дисципліни, притягнення до дисциплінарної відповідальності старшого лейтенанта поліції, старшого слідчого відділу Полтавського РУП ГУНП Чалова В.В. (а.с.155-157).
Вказаним рішення встановлено, що підставою для притягнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності слугувало те, що ним у телефонній розмові було використано неналежне спілкування з ОСОБА_1 . Під час службового розслідування були допитані працівники РУП ГУНП а Полтавській області ОСОБА_21 , який є безпосереднім керівником старшого слідчого лейтенанта поліції ОСОБА_4 , який надав ОСОБА_4 позитивну характеристику, а також ОСОБА_22 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які вказали, що лейтенант поліції ОСОБА_4 з ОСОБА_1 розмовляв коректно, без образ, без вживання ненормативної лексики та знайомі ОСОБА_1 – ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , які повідомили дисциплінарну комісію, що ОСОБА_4 при спілкуванні з ОСОБА_1 вжив ненормативну лексику. Лейтенант поліції ОСОБА_4 заперечує використання ним при спілкуванні ненормативної лексики чи образливих слів. Таким чином, доказами звинувачення старшого слідчого ОСОБА_4 у використанні ненормативної лексики у телефонній розмові з ОСОБА_1 є звернення ОСОБА_1 до Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області від 30.08.2024 та пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , які вказують, що чули як ОСОБА_4 назвав ОСОБА_1 «чортом». Судом встановлено, що дисциплінарною комісією взято до уваги одні покази свідків щодо існування факту нецензурного висловлювання ОСОБА_4 та відкинуті покази інших свідків, які зазначили, що ОСОБА_4 у спілкуванні з ОСОБА_1 не вживав образливих слів, без жодних обґрунтувань та надання їм оцінки. Суд встановив, що дисциплінарною комісією було проведено перевірку відомостей щодо порушення вимог службової дисципліни слідчим ОСОБА_4 за зверненням ОСОБА_1 однобічно та в обсязі, визначеному на власний розсуд, що у свою чергу не забезпечило досягнення мети проведення службового розслідування, передбаченого ч.2 ст. 14 Дисциплінарного статуту, тому висновок про наявність підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності є передчасним (а.с.155-157).
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні показала, що знає ОСОБА_23 як клієнта СТО. Вона працює колористом, малярником на Базі «Водник». ОСОБА_1 привозив туди своїх клієнтів і вони ремонтували автомобілі. В той день, вони працювали, зайшли двоє поліцейських, не представилися, спитали, хто головний. Вона відповіла, що на даний момент немає. Вони запитали, де ОСОБА_24 , на що вона відповіла, що не знає. Стояли ще троє чоловіків не у формі, один спитав, де його машина, на що вона відповіла, що не знає. Вона йому зателефонувала і сказала, що приїхали поліцейські, шукають машину. ОСОБА_17 попросив дати йому слухавку. Вона передала та почула, що поліцейський запитав, де машина. Потім нецензурно висловився, сказавши слово «Чорт» на адресу ОСОБА_25 цей час вона розмовляла з іншим поліцейським, тому дослівно фразу повторити не може. Потім вони вийшли на вулицю. Вона до них вже не виходила. Також вказала, що негативних думок по відношенню до ОСОБА_23 у неї не виникло., свідком негативного відношення до ОСОБА_23 після цього також не була. На її відносини з ОСОБА_16 ця ситуація не вплинула. 
Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні показав, що 30.08.2024 перебував на робочому місці в секторі незаконного заволодіння транспортними засобами. Йому зателефонував черговий та повідомив, що на 102 надійшла заява від ОСОБА_26 , який не може забрати машину з СТО на вул.Довженка, 2а на території бази «Водник». Він повідомив начальника сектору ОСОБА_27 , а слідчо-оперативна група поїхала на СТО разом із заявником. Заявник сказав, що віддав своє авто «Пежо» чорного кольору 9 місяців тому, чоловіку на ім`я ОСОБА_28 , весь час надавав на ремонт гроші. Прибувши на СТО, слідчий ОСОБА_20 у присутньої там жінки запитав, чи знає вона ОСОБА_29 . Остання відповіла, що знає та зателефонувала йому. ОСОБА_20 взяв слухавку, розмовляв коректно, підвищеного голосу він не чув, в розмові проскакувало «де ти». Розмова між ними була коротка, після цього він віддав трубку. Та особа, з яким розмовляв слідчий, запитала «ти хто такий?». Також повідомив, що деталей розмови він не чув, оскільки розмовляв в цей час із заявником. Слово «Чорт» від ОСОБА_12 також не чув, лише питання «Де автомобіль, де Ви є?». 
У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що ОСОБА_1 знає, оскільки декілька раз зверталася до нього з приводу ремонту автомобіля. В той день вони з ним разом поїхали в м.Київ, щоб підібрати та купити машину. Приблизно о 10.00 ОСОБА_1 зателефонувала ОСОБА_30 та повідомила, що до нього приїхав клієнт з поліцією та шукають машину. ОСОБА_17 сказав « ОСОБА_31 » і ОСОБА_5 повідомила, що передасть слухавку поліцейському. У ОСОБА_23 запитали «Де машина?», при цьому не представилися. ОСОБА_1 привітався і сказав, що «зараз не в Полтаві, в кінці дня приїду, машина в гаражі закрита». Потім у слухавку сказали: «слиш ти, чорт, їдь сюди» і висловилися нецензурною лексикою. З ОСОБА_16 говорили грубим тоном, вона не знає, чи можна так спілкуватися. Розмову з ОСОБА_16 по телефону чула не на гучномовці, але було ехо. Також вказала, що коли поверталися додому в одній машині, то ОСОБА_17 переживав, хвилювався, ще раз набирав ОСОБА_32 . Казала, що знає ОСОБА_1 близько 10 років, пропонувала своїм знайомим? все завжди було чітко та вчасно, він професіонал своєї справи. З ОСОБА_16 мала ділові відносини, які не постраждали, її відношення до нього після того випадку не змінилося абсолютно.
Відповідно до ст. 28 Конституції України та ст. 270 ЦК України фізична особа має право, зокрема, на повагу до гідності та честі.
Також, статтею 32 Конституції України проголошено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Як зазначено в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять честі, гідності чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.
Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності; з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Відповідно до абзацу 1 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1 позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.
Як випливає із змісту ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його честі та гідності. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації .
Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності, ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Відтак, предметом доказування у справах про захист честі, гідності та ділової репутації особи є доведення суду наявності в сукупності всіх зазначених обставин, а відповідно і складу правопорушення у діях відповідача, що дає підстави для задоволення позову. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови у задоволенні позову.
Згідно з п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1 позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Виходячи з аналізу вищезазначених норм права, суд приходить до висновку, що для виникнення права вимоги щодо спростування недостовірної інформації, необхідно встановити факт її поширення.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Нормами ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього.
Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд згідно з положеннями статей 77, 79, 80 ЦПК України вважає ці докази недостатніми, оскільки на їх підставі неможливо встановити дійсні обставини справи та вони не дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування.
Так, аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позивачем не доведено факту поширення відповідачем образливих висловлювань, які позивач просить визнати такими, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію.
Зокрема, Наказ ГУНП в Полтавській області № 102 від 08.10.2024 року «Про порушення службової дисципліни, притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким старшому слідчому слідчого відділу Полтавського РУП ГУНП Чалову В.В. оголошено догану, у зв`язку із викладеними у позові обставинами, скасований Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06 червня 2025 року у справі № 440/13137/24.
Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні показав, що слідчий Чалов В. розмовляв з ОСОБА_1 по телефону коректно, підвищеного голосу та слова «Чорт» він не чув.
Надаючи оцінку показам свідка ОСОБА_10 , суд зазначає, що вони не узгоджуються із обставинами, викладеними у позові, а тому судом не можуть бути прийняті як достовірні. 
Так, ОСОБА_1 у позовній заяві вказує, що в ході розмови з ОСОБА_4 разом з ним була присутня ОСОБА_10 , яка чула усю розмову, оскільки телефон був увімкнений на режим «гучної мови», в той же час у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що вона чула розмову не на гучномовці, але було ехо.
Крім того, позивач у позові вказує, що при встановленні зв`язку, поліцейський представився слідчим ОСОБА_6 , тоді як свідок ОСОБА_10 показала, що він не представився, що свідчить про розбіжності показів з поясненнями позивача.
Отже, вказаний доказ не доводить поширення ОСОБА_4 слова «Чорт» на адресу позивача, а отже і поширення інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію.
Покази свідка ОСОБА_5 достеменно не підтверджують висловлювання слова «Чорт» слідчим ОСОБА_4 саме на адресу ОСОБА_1 , оскільки вона вказала, що поліцейські, які приїхали на СТО, не представилися. Крім того, свідок вказала, що в цей час вона розмовляла з іншим поліцейським, дослівно фразу повторити не може.
Враховуючи, що фактичні обставини справи не можуть ґрунтуватися на припущеннях, суд вказаний доказ відхиляє.
Доводи позивача, що членів Дисциплінарної комісії, які готували висновок про притягнення ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності, не притягнуто до дисциплінарної відповідальності, не доводять факту поширення образливої інформації стосовно ОСОБА_1 , а тому не впливають на висновки суду.
Твердження позивача про заінтересованість свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , оскільки вони перебували у підпорядкуванні ОСОБА_4 , є припущеннями та недоведені належними та допустимими доказами, а тому судом до уваги не приймаються.
Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання про необґрунтованість позовних вимог, оскільки доводи позовної заяви не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не надано достатніх доказів, які б підтверджували обставини, зазначені ним, тобто не доведено факту поширення відповідачем висловлювань, які позивач просить визнати такими, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає наступне.
Згідно п.4 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Право на компенсацію моральної шкоди - це можливість людини, якій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загально-соціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обов`язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності, а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів по примусове забезпечення виконання зазначеного обов`язку.
Згідно ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
Згідно роз`яснень, викладених у пунктах 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань , або інших негативних явищ, заподіяній фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У відповідності до ч.2 п.5 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України доведенню підлягає наявність в т.ч. причинно-наслідковий зв`язок між діяннями особи та моральними стражданнями, який підтверджує, що ці страждання були викликані конкретними діями.
Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення, так як позивачем не надано суду жодного доказу порушення його особистого немайнового права, а відповідно і причино-наслідкового зв`язку та настання негативних наслідків, в тому числі моральної шкоди.
Отже, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.
Питання про розподіл судового збору суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та покладає їх на позивача.
Керуючись ст.ст. 81,89,141,259, 263-265,280-281 ЦПК України, суд,- 
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Держави України в особі Головного управління Національної поліції України в Полтавській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди – відмовити.
Судові витрати у вигляді судового збору у сумі 3 028 грн. віднести на рахунок позивача.
Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Позивач – ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 .
Відповідач – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 .
Відповідач – Головне управління Національної поліції в Полтавській області, місце знаходження: 36014 м.Полтава, вул.Юліана Матвійчука, 83, код ЄДРПОУ: 40108630.
Відповідач - Державна казначейська служба України, місце знаходження 01601, м. Київ, вул.Бастіонна, 6, код ЄДРПОУ 37567646.
Відповідач – Головне управління Державної казначейської служби України, місце знаходження: м.Полтава, вул.Шевченка, 1, код ЄДРПОУ 37959255.
Повне рішення буде складено 23 січня 2026 року.
Суддя Л.І.Савченко