ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 р. 	Справа № 520/32626/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Русанової В.Б. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2025, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., м. Харків, повний текст складено 03.11.25 у справі № 520/32626/24
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також - відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 31.12.2019 у належному обсязі;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення:
з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно з застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року;
з 01.03.2018 по 31.12.2019 з застосуванням норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 у фіксованому обсязі на рівні 87 312,5 грн (вісімдесят сім тисяч триста дванадцять гривень 50 копійок) за вирахуванням раніше сплачених сум;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати на суму невиплаченої індексації за період з 01.01.2016 по 31.12.2019 за весь час затримки виплати - за період з 01.01.2016 року по день фактичної виплати належних сум.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2025 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 31.12.2019 року у належному обсязі.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення:
з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно з застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року;
з 01.03.2018 по 31.12.2019 з застосуванням норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 за вирахуванням раніше сплачених сум.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду набрало законної сили.
02.10.2025 представником позивача подано до суду заяву, в якій останній просить суд зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 подати у строк, установлений судом, звіт про виконання рішення у справі № 520/32626/24 шляхом надання розрахунку, який буде мати також відомості про донарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.03.2018 по 31.12.2019 (22 місяці) з урахуванням абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078, у фіксованому розмірі 3968,75 грн щомісячно, з урахуванням чого, враховуючи правильність виконання рішення в частині позовного періоду з 01.01.2016 по 28.02.2018 на рівні загалом 83625,21 грн, визначити остаточну суму нарахувань 83625,21 грн + 22 х 3968,75 грн = 170 937,71 грн, та шляхом надання доказів подачі до розпорядника бюджетних коштів заявки на фінансування на суму 170 937,71 грн.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 заяву ОСОБА_1 про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 подати звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2025 у справі № 520/32626/24 - залишено без задоволення.
Не погодившись із зазначеною ухвалою Харківського окружного адміністративного суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 у справі № 520/32626/24 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви у процедурі судового контролю.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач указує на те, що приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції обставини дійсного невиконання рішення в частині нарахування позивачу відповідачем індексації грошового забезпечення з 01.03.2018 по 31.12.2019 з урахуванням абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078, не дослідив. Так, за період з 01.03.2018 по 31.12.2019 відповідач нарахував індексації 0 грн, попри те, що у даному випадку йде мова про так звану індексацію – різницю, при нарахуванні якої відповідач повинен керуватись абзацами 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078, обов`язок щодо чого на відповідача було покладено у судовому порядку. За матеріалами справи розмір грошового забезпечення позивача за лютий 2018 року складав – 10371,60 грн, за березень 2018 року - 10866 грн. Отже, арифметичне значення показника підвищення грошового доходу позивача за рахунок всіх складових грошового доходу, які не мають разового характеру, дорівнює: 10866 грн - 10371,60 грн = 494,40 грн і не перевищує суми можливої індексації грошового забезпечення за березень 2018 року – 4463,15 грн. Відтак, позивач набув право на отримання індексації грошового забезпечення після 01.03.2018 у фіксованому розмірі, обчисленому як 4463,15 грн, за вирахуванням суми підвищення грошового забезпечення березня 2018 року порівняно із грошовим забезпеченням лютого 2018 року: 4463,15 грн - 494,40 грн = 3 968,75 грн. Отже, помісячно з 01.03.2018 по 31.12.2019 розмір індексації повинен становити 3968,75 грн, а враховуючи, що цей період становить повних 22 місяці, то загалом за цей період позивачу належні 3968,75 грн. х 22 = 87 312,50 грн. Таким чином, враховуючи, що з 01.01.2016 по 28.02.2018 відповідач правильно нарахував позивачу індексації на рівні 83625,21 грн, однак, за решту періоду з 01.03.2018 по 31.12.2019 нарахував індексації 0 грн, хоча повинен був нарахувати на рівні 87 312,50 грн, усього на виконання рішення позивачу підлягає до нарахування 83625,21 грн + 87 312,50 грн = 170 937,71 грн.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Згідно з ч. 1 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Судом установлено та матеріалами справи підтверджено, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2025 у справі № 520/32626/24 набрало законної сили.
На виконання вказаного рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 нараховано індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 та складений розрахунок від 17.04.2025 №673/ВФЗ.
Разом із тим позивачем указано, що з 01.01.2016 по 28.02.2018 року відповідач правильно нарахував позивачу індексацію на рівні 83625,21 грн, однак, за решту періоду з 01.03.2018 по 31.12.2019 нарахував індексації 0 грн, хоча повинен був нарахувати на рівні 87 312,50 грн, усього на виконання рішення позивачу підлягає до нарахування 83625,21 грн + 87 312,50 грн = 170 937,71 грн, що свідчить про те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2025 у справі № 520/32626/24 не виконано належним чином.
Вказані обставини, на переконання позивача, свідчать про наявність підстав для встановлення судового контролю за виконання судового рішення у справі.
Приймаючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви представника позивача, суд першої інстанції виходив із того, що підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення у даній справі немає.
Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі “Шмалько проти України”, заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі “Валерій Фуклєв проти України” від 07 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі “Шмалько проти України” від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі “Юрій Миколайович Іванов проти України” від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі “Apostol v. Georgia” від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).
На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Відповідно до частини другої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналогічні положення містяться в статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, у якій зазначено: судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 14, 370 КАС України.
19.12.2024 набрав чинності Закон України від 21.11.2024 за №4094-IX “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень” (далі також - Закон №4094-ІХ), яким статтю 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено у новій редакції та доповнено статтями 381-1, 382-1, 382-2, 382-3.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №4094-ІХ справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Законом, розглядаються з урахуванням особливостей, що діють після набрання чинності цим Законом.
Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 381-1 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.
Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 382 КАС України у заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).
Згідно з ч. 2, 3 ст. 382-1 КАС України за наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.
Розгляд звіту про виконання судового рішення повинен бути здійснено судом з урахуванням особливостей, що діють після набрання чинності Законом № 4094-ІХ, в порядку письмового провадження.
Усталеною судовою практикою сформовано правову позицію, відповідно до якої для застосування інституту судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, установлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 травня 2021 року у справі № 9901/598/19, які були підтримані в ухвалі від 03 березня 2025 року у справі 160/5259/20.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2025, зокрема, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення: з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно з застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року; з 01.03.2018 по 31.12.2019 з застосуванням норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 за вирахуванням раніше сплачених сум.
Рішення суду набрало законної сили.
На виконання вказаного рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2025 у справі № 520/32626/24 ІНФОРМАЦІЯ_3 нараховано індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 та складений розрахунок від 17.04.2025 № 673/ВФЗ.
Звертаючись до суду з указаною заявою, представник позивача зазначив, що останній набув право на отримання індексації грошового забезпечення після 01.03.2018 у фіксованому розмірі, обчисленому як 4463,15 грн за вирахуванням суми підвищення грошового забезпечення березня 2018 року порівняно із грошовим забезпеченням лютого 2018 року: 4463,15 грн - 494,40 грн = 3 968,75 грн.
Проте суд зауважує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 23 березня 2023 року у справі № 400/3826/21, поняття «фіксованої» суми індексації Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» і Порядок № 1078 не містять.
Стосовно нарахування індексації - різниці суд зазначає, що судом не досліджувалися обставини, чи має право позивач на отримання індексації - різниці і що це право відповідач порушив через бездіяльність.
Також судом при ухваленні рішення не досліджувалися та не перевірялися обставини, чи обґрунтованим є заявлений позивачем розрахунок, а відтак не підтвердив і не спростував доводи позивача про те, що він має право на отримання щомісячної індексації - різниці за період з 1 березня 2018 року до 31 грудня 2019 року в сумі 3968,75 грн, так як вказана вимога не була заявлена.
Разом з цим зі змісту заяви позивача про встановлення судового контролю, як і зі змісту апеляційної скарги вбачається, що позивач фактично не погоджується з проведеними відповідачем розрахунками індексації грошового забезпечення, тобто вважає протиправними дії відповідача щодо виконання рішення суду.
Надаючи оцінку вказаним доводам, колегія суддів зазначає, що останні не є свідченням невиконання відповідачем судового рішення у цій справі, оскільки відповідач вчинив дії, спрямовані на виконання рішення суду, та здійснив розрахунок індексації грошового забезпечення.
Отже, враховуючи викладені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів того, що відповідачем не було виконано судове рішення у справі № 520/32626/24 та наявні законодавчо визначені підстави для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
Разом з цим колегія суддів звертає увагу, що у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача, підлягає застосуванню інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами статті 383 КАС України.
Так, відповідно до частин першої та шостої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в ухвалі від 28 жовтня 2024 року у справі №580/2522/24.
На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення судового контролю за ст. 382 КАС України за виконанням рішення у цій справі.
Доводи апеляційної скарги з наведених вище підстав висновків суду не спростовують.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалене з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається. 
Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 у справі № 520/32626/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	В.Б. Русанова   А.О. Бегунц