ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 604/774/24
провадження № 61-3400св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В., 

учасники справи:
позивач - Фермерське господарство «Золотий жайвір», 
відповідач - ОСОБА_1 , 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «Золотий жайвір» на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Сіянко В. М., додаткове рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Сіянко В. М., та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Костів О. З., Хома М. В., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 

Короткий зміст позовної заяви

У червні 2024 року Фермерське господарство «Золотий жайвір» (далі - ФГ «Золотий жайвір») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання укладеними додаткових угод до договорів оренди землі та визнання договорів оренди землі поновленими.

Позовну заяву ФГ «Золотий жайвір» мотивувало тим, що 28 травня 2017 року між ним та ОСОБА_1 укладений договір оренди землі № 058/25 строком на 7 років, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером 6124610500:01:002:0698, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (рілля), яка розташована за межами населеного пункту на території Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області. 
Позивач указував, що 07 червня 2017 року між ним та ОСОБА_1 укладений договір оренди землі №086 строком на 7 років, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером 6124610500:01:003:0100, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (рілля), яка розташована за межами населеного пункту на території Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області. 
Державна реєстрація права оренди обох земельних ділянок проведена 20 червня 2017 року.
На виконання вимог статті 32-2 Закону України «Про оренду землі», статті 126-1 ЗК України, позивач 03 травня 2024 року направив відповідачу повідомлення, в яких повідомило про необхідність приведення договорів оренди землі від 28 травня 2017 року та від 07 червня 2017 року у відповідність до чинного земельного законодавства, до яких було долучено по два примірника додаткової угоди, один примірник кожного з яких після підписання підлягав поверненню позивачу. Умовами додаткових угод передбачалося внесення змін до договорів оренди, а саме доповнення пунктом 7 договору, який передбачав, що після закінчення строку, на який укладено договір, він автоматично поновлюється на такий самий строк і на таких самих умовах. Ці повідомлення з примірниками додаткових угод вручені відповідачу 08 травня 2024 року, однак підписаних орендодавцем примірників додаткових угод орендар не отримав.

Крім того, позивач указував, що з метою доведення до відома орендодавця свого наміру щодо продовження орендних відносин, завчасно, тобто не пізніше ніж за один календарний місяць до закінчення договору оренди землі, направив на адресу відповідача листи-повідомлення про намір скористатись переважним правом на поновлення дії укладених договорів оренди землі або ж укладення договорів оренди щодо спірних земельних ділянок на новий строк, додавши до листів відповідні проекти додаткових угод. Ці листи орендодавець отримав.

Стверджує, що як орендар, який належним чином виконував та виконує умови договорів оренди, має переважне право на поновлення договорів оренди на новий строк, про намір скористатися яким повідомив орендодавця, уважає, що наявне зволікання орендодавця у вчиненні дій щодо поновлення договорів оренди, яке полягає у непідписанні ним примірників додаткових угод до договорів, проекти яких йому направлено.

ФГ «Золотий жайвір» просило суд:
- визнати поновленим (укладеним на новий строк) договір оренди землі від 28 травня 2017 року № 058/25, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Золотий жайвір»;
- визнати поновленим (укладеним на новий строк) договір оренди землі від 07 червня 2017 року № 086, укладені між ОСОБА_1 та ФГ «Золотий жайвір».

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2024 року у позові ФГ «Золотий жайвір» до ОСОБА_1 про визнання укладеними додаткових угод до договорів оренди землі та визнання договорів оренди землі поновленими відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції установив, що  у орендодавця відсутнє волевиявлення на укладення договору оренди землі з позивачем на новий строк, він завчасно направив орендарю лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі.

Додатковим рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року заяву адвоката Бєлкіна А. Д. про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ФГ «Золотий жайвір» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Задовольняючи заяву відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції врахував надані представником відповідача докази понесених витрат на правову допомогу, дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу підтверджено належними та допустимими доказами.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року апеляційні скарги ФГ «Золотий жайвір» на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2024 року та додаткове рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року залишено без задоволення.
Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2024 року та додаткове рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року залишено без змін.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30 травня 2024 року у цій справі.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що суд першої інстанції, встановивши, що волевиявлення орендодавця на продовження договору оренди землі відсутнє, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ФГ «Золотий жайвір», і, з огляду на встановлені обставини справи та пояснення відповідача в судовому засіданні, правомірно відмовив у задоволенні клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вказав, що переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк  не може домінувати над виключним правом орендодавця, як власника земельної ділянки, щодо користування та розпорядження нею на власний розсуд після закінчення строку дії договору оренди землі.

Залишаючи без змін додаткове рішення, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо співмірності витрат зі складністю справи та виконаної адвокатом роботою та розміром стягнутого відшкодування. 

Спростовуючи доводи апеляційної скарги про те, що представник відповідача порушив вимоги частини другої статті 183 ЦПК України, оскільки не надав доказів направлення заяви про ухвалення додаткового рішення позивачу, у зв`язку з чим така заява підлягає залишенню без розгляду, суд апеляційної інстанції вказав, що  в цій справі зазначена обставина не вплинула на право позивача щодо подання заперечень на заяву про ухвалення додаткового рішення, яке було подано через п`ять днів - 12 листопада 2024 року після подання адвокатом Бєлкіним А. Д. відповідної заяви.
Суд апеляційної інстанції врахував наведені апелянтом висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 626/133/21 (провадження № 61-11044св22), про те, що правило частини дев`ятої статті 83 ЦПК України застосовується у разі подання до суду безпосередньо доказів, а правило частини четвертої статті 183 ЦПК України - у разі подання до суду заяв, клопотання чи заперечення, у тому числі і з доданими до них додатками на підтвердження вимог цих заяв, клопотань, заперечень.
При цьому звернув увагу, що у справі № 626/133/21, на яку посилався заявник, суд ухвалив додаткове рішення без урахування зазначених вимог та за відсутності заперечень з іншої сторони, яка фактично була позбавлена можливості захистити свої права у належний спосіб, що свідчить про інші обставини справи, аніж ті, які встановлені судом у цій справі.

Короткий зміст касаційної скарги 

У березні 2025 року ФГ «Золотий жайвір» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2024 року, додаткове рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просило суд скасувати оскаржувані судові, ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

19 березня 2025 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу ФГ «Золотий жайвір» залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

31 березня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Підволочиського районного суду Тернопільської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

На підставі розпорядження заступника керівника Верховного Суду, у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_2, 02 грудня 2025 року сформовано протокол повторного автоматизованого розподілу судової справ, визначено склад суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18) та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16-ц (провадження № 61-16362св18), від 21 вересня 2022 року у справі № 725/1301/21 (провадження № 61-20691св21), від 22 грудня 2022 року у справі № 903/34/22, від 09 січня 2024 року у справі № 870/94/20. 

Заявник стверджує, що вчинив усі дії для реалізації свого переважного права на поновлення договору оренди землі (укладення договору на новий строк) відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Указує, що лист-повідомлення позивача про намір скористатися правом на продовження орендних відносин, до якого додано проекти додаткових угод, відповідач отримав, однак протягом місяця не направив лист-заперечення, що свідчить про порушення орендодавцем положень статті 33 Закону України «Про оренду землі». 
Відмова та зволікання з укладенням договору оренди може бути оскаржена в суді.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у проведенні судової почеркознавчої експертизи, яка мала встановити, що лист, яким повідомлено орендаря про небажання продовжувати договірні правовідносини, підписано не орендодавцем, а іншою особою. Тобто, суд надав неправильну оцінку зібраним доказам, унаслідок чого ухвалив помилкове рішення про відмову у задоволенні позову.

Уважає помилковими висновки суду апеляційної інстанції про те, що не має правового значення, чи підписував відповідач листи-повідомлення безпосередньо, оскільки своє волевиявлення відповідач підтвердив у судовому засіданні.

Не погоджуючись із додатковим рішенням суду про відшкодування витрат на правову допомогу, заявник послався на незастосування судами попередніх інстанцій частин другої, четвертої статті 183 ЦПК України, оскільки представник відповідача не виконав свій обов`язок щодо направлення іншій стороні заяви та доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу. 

Суд першої інстанції, розглядаючи заяву про відшкодування витрат на правову допомогу, не врахував доводи, викладені в клопотанні про відмову у задоволенні цього клопотання, не врахував, що суд за заявою сторони може зменшити розмір витрат, які підлягають стягненню. 

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бєлкін А. Д. подав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, додаткове рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Звертає увагу, що заява про долучення доказів від 06 листопада 2024 року подана до суду через підсистему «Електронний суд», на цю заяву представник позивача 12 листопада 2024 року подав заперечення, в яких містились посилання на цю заяву, а 19 листопада 2024 року подав клопотання про розгляд справи без його участі. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ФГ «Золотий жайвір», в особі Дацківа В. П., укладений договір оренди землі № 058/25, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (рілля), яка розташована за межами населеного пункту на території Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області, площею 0,2600 га, кадастровий номер 6124610500:01:002:0698. Право оренди земельної ділянки зареєстровано 22 червня 2017 року.

07 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ФГ «Золотий жайвір», в особі Дацківа В. П., укладений договір оренди землі № 086, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (рілля), яка розташована за межами населеного пункту на території Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області, площею 2,8589 га, кадастровий номер 6124610500:01:003:0100. Право оренди земельної ділянки зареєстровано 22 червня 2017 року.

Пунктами 7, 8 договорів визначено, що договори укладено на 7 років. По закінченню строку, на який було укладено договір, орендар має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. У випадку якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Орендар ФГ «Золотий жайвір» на адресу орендодавця ОСОБА_1 02 травня 2024 року за вих № С-0698-4 та вих № С-0100-4 направив повідомлення про необхідність приведення договорів оренди землі від 28 травня 2017 року № 058/25 та від 07 червня 2017 року № 086 у відповідність до чинного земельного законодавства. До вказаних повідомлень додано по два примірники додаткової угоди № 02/05/24, згідно з якою договір оренди доповнюється новим пунктом 7 наступного змісту: «Сторонами встановлено умову щодо поновлення договору оренди землі відповідно до ст.126-1 Земельного кодексу України, а саме: після закінчення строку, на який укладено договір, він автоматично поновлюється на такий самий строк і на таких самих умовах. Поновленням договору вважається поновлення договору без вчинення сторонами договору письмового правочину про його поновлення в разі відсутності заяви однієї із сторін про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про поновлення договору. Вчинення інших дій сторонами договору для його поновлення не вимагається». Вказані повідомлення отримані відповідачем 08.05.2024.

19 березня 2024 року та 04 квітня 2024 року орендар ФГ «Золотий жайвір» на адресу орендодавця ОСОБА_1 за вих. № С-0698-2 та вих. № С-0100-2 направив листи-повідомлення, в яких повідомив про намір скористатися переважним правом на поновлення дії укладених договорів оренди землі або ж на укладення договорів оренди землі на новий строк, та додав по два примірника додаткової угоди та проекти договору оренди землі. Листи-повідомлення направлено орендодавцю, що підтверджується накладними на відправлення.
Орендодавець отримав зазначені повідомлення з доданими до них проектами договорів оренди землі, та, як стверджував позивач, відповіді на листи не надав.

Позивач вказує, що він, як орендар, належно виконав обов`язки за договорами оренди, має переважне право на поновлення договорів оренди на новий строк, про намір скористатися яким повідомив оренододавця, а з боку орендодавця наявне зволікання у вчиненні дій щодо поновлення договорів оренди, яке полягає у не підписанні ним примірників додаткових угод до договорів, проекти яких було йому направлено.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що ним було завчасно повідомлено орендаря про небажання продовжувати оренду.

19 квітня 2024 року та 09 травня 2024 року ОСОБА_1 направив до ФГ «Золотий жайвір» листи-повідомлення, якими повідомив, що він не бажає укладати додаткові угоди до договорів оренди та не має наміру продовжувати договори оренди. Листи вручені позивачу 30 квітня 2024 року та 25 травня 2024 року.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу 07 листопада 2024 року суду надано: договір від 01 липня 2024 року № 11 про надання правової допомоги, укладений між адвокатом Бєлкіним А. Д. та ОСОБА_1 , акт здачі-приймання наданих послуг від 06 листопада 2024 року; квитанції про оплату гонорару у розмірі 10 000,00 грн від 22 серпня 2024 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суди першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ФГ «Золотий жайвір» не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції, додаткове рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 126-1 ЗК України якщо договір містить умову про його поновлення після закінчення строку, на який його укладено, цей договір поновлюється на такий самий строк і на таких самих умовах. Поновленням договору вважається поновлення договору без вчинення сторонами договору письмового правочину про його поновлення в разі відсутності заяви однієї із сторін про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про поновлення договору. Вчинення інших дій сторонами договору для його поновлення не вимагається.

Сторона договору, яка бажає скористатися правом відмови від поновлення договору не пізніш як за місяць до дати закінчення дії такого договору, подає до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно заяву про виключення з цього реєстру відомостей про поновлення договору.

У разі відсутності заяви про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про поновлення договору до дати закінчення дії такого договору після настання відповідної дати закінчення дії договору державна реєстрація речового права продовжується на той самий строк.

Згідно з абзацом 4 розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» правила, визначені статтею 126-1 ЗК України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» набрав чинності 16 січня 2020 року.

Тобто, усі договори оренди землі, які були укладені до набрання чинності цього Закону поновлюються на умовах, визначених в цих договорах за встановленими законодавством правилами, які були чинні на момент їх укладення.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення договору оренди від 07 червня 2017 року) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.
До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проєкт додаткової угоди.
При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.
Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» визначено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється, зокрема із власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (частини восьма, дев`ята статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

Аналіз змісту цієї статті дає підстави стверджувати, що вона містить два законодавчих механізми такого поновлення: а) укладення договору оренди землі на новий строк з орендарем, який має переважне право перед іншими особами (частини перша-п`ята статті 33 Закону України «Про оренду землі»); б) поновлення (продовження) існуючого договору оренди землі на той самий строк і на тих же умовах, які були передбачені договором, у загальному порядку; при цьому таке поновлення не передбачає наявності інших осіб, які виявили намір орендувати відповідну земельну ділянку (після закінчення строку дії існуючого договору), тобто в ситуації, коли переважне право орендаря не виникає (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

Отже, у Законі України «Про оренду землі» ототожнено поняття «переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк» і «поновлення договору оренди землі», з використанням конструкції «поновлення договору оренди землі» як для підстави такого поновлення, передбаченої частинами першою-п`ятою, так і для підстави, передбаченої частиною шостою цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність.

У постанові від 19 грудня 2024 року у справі № 604/424/23 (провадження № 61-14060св24) Верховний Суд дійшов висновку, що порушення орендодавцем місячного строку для направлення орендареві листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі (за наявності таких заперечень) у відповідь на вчасно відправлений орендарем лист-повідомлення про поновлення цього договору з проектом відповідної додаткової угоди дає орендареві, який добросовісно продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, дає підстави розраховувати на поновлення такого договору в силу частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі».

У такому разі відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як його мовчазну згоду на поновлення цього договору на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені у ньому раніше. Але таке поновлення обов`язково оформляється шляхом підписання сторонами додаткової угоди, а у разі якщо орендодавець цього не робить, - у судовому порядку за вимогою про визнання укладеною додаткової угоди та з фіксацією її повного тексту у резолютивній частині рішення суду.

Вказані висновки щодо застосування норм права відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи.

Наведене також узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (провадження № 14-72цс21), відповідно до яких норми про переважне право орендаря на поновлення договору спрямовані лише на забезпечення пріоритету його інтересів перед інтересами інших осіб. Будь-якого іншого змісту переважне право не має. Воно не може трансформуватися у право на спонукання орендодавця до укладення договору на новий строк за відсутності його згоди зі зміненими умовами (пункт 8.26 вказаної постанови).

У справі, яка є предметом касаційного перегляду, ФГ «Золотий жайвір», посилаючись на відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, звернулось до суду з позовом, в якому просило визнати поновленими (укладеними на новий строк - 7 років) договори оренди землі від 28 травня 2017 року та від 07 червня 2017 року, виклавши договори у новій редакції.

Тобто, ФГ «Золотий жайвір» звернулось до суду за захистом свого переважного право на укладення договору оренди землі на новий строк.

Водночас за обставинами справи вбачається, що ОСОБА_1 не уклав нових договорів оренди з іншими орендарями, а також не підписав додаткових угод із ФГ «Золотий жайвір» щодо нового строку договорів оренди, висловивши своє небажання продовжувати строк дії договорів оренди землі 19 квітня 2024 року та 09 травня 2024 року письмово, що також підтвердив у судовому засіданні суду першої інстанції.

У справі, яка переглядається, переважне право ФГ «Золотий жайвір» на поновлення договору оренди земельної ділянки не є порушеним, оскільки немає однієї зі складових юридичних фактів, що надають позивачу право претендувати на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі», а саме відсутня воля орендодавця на укладення нових договорів, і орендодавець повідомляв орендаря про небажання поновлювати договори оренди.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що орендодавець до закінчення дії укладених договорів оренди заперечував саме проти поновлення відповідного договору, проте позивач мав намір скористатися переважним правом на укладення відповідного договору оренди землі на новий строк, оскільки не спростовують відсутність у відповідача наміру продовжувати договірні правовідносини з позивачем як орендарем. 

Крім того, такі доводи свідчать про надмірний формалізм позивача, оскільки ОСОБА_1 висловив свої заперечення проти поновлення договорів оренди землі чи укладення їх на новий строк.

Заперечення у відзиві на позовну заяву, викладені представником від імені відповідача, та пояснення відповідача у судовому засіданні суду першої інстанції є достатнім підтвердженням відмови орендодавця від подальшої пролонгації відповідного договору на новий строк. 

Доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Подібних висновків Верховний Суд дійшов у своїх постановах від 21 березня 2024 року у справі № 604/423/23 (провадження № 61-18123св23), від 08 березня 2024 року у справі № 604/425/23 (провадження № 61-18021св23), від 08 травня 2024 року у справі № 604/483/23 (провадження № 61-17970св23).

Суд апеляційної інстанції, надавши оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що переважне право ФГ «Золотий жайвір» на поновлення договору оренди земельної ділянки не є порушеним, оскільки немає однієї зі складових юридичних фактів, що надають позивачу право претендувати на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі», а саме відсутня воля орендодавця на укладення нового договору, і ОСОБА_1 повідомляв орендаря про небажання поновлювати договори оренди.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи листів-відмов, внаслідок чого не дослідив усі зібрані докази у справі та ухвалив помилкове рішення про відмову у задоволенні позову, колегії суддів спростовує, оскільки суд розглянув клопотання представника позивача та відмовив у його задоволенні, що узгоджується з приписами ЦПК України. 

Відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 

Урахування судом першої інстанції як доказу свідчення у судовому засіданні відповідача, який вкотре підтвердив відсутність волевиявлення і наміру продовжувати договори оренди з позивачем, не дають підстав для висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, та не є підставою для скасування судових рішень.

Щодо оскарження додаткового рішення

У частині першій статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої цієї статті).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). Указана судова практика є незмінною.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу відповідачем 07 листопада 2024 року суду надано: договір від 01 липня 2024 року № 11 про надання правової допомоги, укладений між адвокатом Бєлкіним А. Д. та ОСОБА_1 , відповідно до якого вартість послуг адвоката у Підволочиському районному суді Тернопільської області у справі № 604/774/24 становить 10 000,00 грн; акт здачі-приймання наданих послуг від 06 листопада 2024 року, з якого встановлено, що вартість отриманих послуг становить 10 000,00 грн; квитанції про оплату гонорару у розмірі 10 000,00 грн від 22 серпня 2024 року.

При цьому в акті здачі-приймання послуг від 06 листопада 2024 року наданих послуг указано, що адвокат Бєлкін А. Д. надав такі послуги: 1) юридичний аналіз правовідносин сторін та формування правової позиції відповідача; 2) консультації з питань цивільного, цивільно-процесуального, земельного законодавства; 3) складання відзиву на позов, додатків до відзиву; 4) підготовка заперечень на клопотання позивача; 5) участь у судових засіданнях 27 серпня 2024 року та 05 листопада 2024 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. 

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у т.ч., але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо» (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Питання гонорару та рахунків визначено сторонами у вищевказаному договорі про надання правничої допомоги, клієнт прийняв від адвоката відповідні послуги за актами приймання-передачі, сплатив їхню вартість.
Таким чином, заявник надав докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартості.

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22).

У вказаних постановах Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), а також у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

З урахуванням пункту 3 частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач довів належними та допустимими доказами обсяг наданих адвокатом йому послуг та виконаних робіт, у зв`язку з чим обґрунтовано стягнув суму у розмірі 10 00,00 грн на відшкодування витрати на правову допомогу. 
Доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

При цьому представник позивача - адвокат Покотило Ю. В. у клопотанні про відмову у задоволенні клопотання про відшкодування судових витрат, подану до суду першої інстанції 12 листопада 2024 року, доводів про зменшення розміру таких витрат на правову допомогу не виклав, що позбавило суд першої інстанції обов`язку врахувати положення частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК Україні та зменшити розмір витрат, визначених заявником.
Отже, доводи касаційної скарги в цій частині також не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Колегія суддів констатує, що доводи, якими представник позивача мотивував клопотання про відмову у відшкодуванні витрат на правову допомогу, суперечать статті 59 Конституції України, бо кожен має право на професійну правничу допомогу.

Доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог частин другої, четвертої статті 183 ЦПК України, колегія суддів спростовує та погоджується із висновками суду апеляційної інстанції у тій частині, що представник відповідача порушив вимоги частини другої статті 183 ЦПК України, оскільки не надав доказів направлення заяви про ухвалення додаткового рішення позивачу, у зв`язку з чим така заява підлягала залишенню без розгляду, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 626/133/21 (провадження № 61-11044св22). Однак зазначена обставина не вплинула на право позивача (ФГ «Золотий жайвір») щодо подання заперечень на заяву про ухвалення додаткового рішення, яке було подано через п`ять днів - 12 листопада 2024 року після подання адвокатом Бєлкіним А. Д. відповідної заяви. 

При цьому у справі № 626/133/21, на яку посилається заявник, суд ухвалив додаткове рішення без урахування зазначених вимог та за відсутності заперечень з іншої сторони, яка фактично була позбавлена можливості захистити свої права у належний спосіб, що свідчить про інші обставини справи, аніж ті, які встановлені судом у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18) та у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16-ц (провадження № 61-16362св18), від 22 грудня 2022 року у справі № 903/34/22, від 09 січня 2024 року у справі № 870/94/20, від 12 квітня 2023 року у справі № 626/133/21(провадження № 61-11044св22)та інші, є необґрунтованими, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається і не суперечать висновкам, вискаленим у цій постанові. 

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Інші доводи касаційної скарги також не можуть бути підставами для скасування судових рішень суду апеляційної інстанції, оскільки ці доводи не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат 

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судового збору не проводиться.

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Бєлкін А. Д. виклав клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених ОСОБА_1 у суді касаційної інстанції, у розмірі 5 000,00 грн.

До відзиву на цю касаційну скаргу на підтвердження понесених витрат на правову допомогу представник відповідача долучив: 

- договір про надання правової допомоги від 03 квітня 2025 року № 3, згідно з яким адвокат здійснює представництво клієнта у Верховному Суді у справі № 604/774/24 з усіма правами та без обмежень, наданих учаснику; гонорар адвоката складає 5 000,00 грн; 
- акт виконаних робіт та наданих послуг до договору від 03 квітня 2025 року № 3, складений 14 квітня 2025 року, згідно з яким виконано роботи, а саме складено відзив на касаційну скаргу, вартість якого становить 5 000,00 грн;
- ордер на представництвом інтересів у Верховному Суді;
- копію прибуткового касового ордера на суму 5 000,00 грн;
- докази направлення іншій стороні відзиву та додатків до нього.

Колегія суддів уважає, що клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Бєлкіна А. Д. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню з огляду на те, що за результатами розгляду справи судом касаційної інстанції касаційну скаргу ФГ «Золотий жайвір» (по суті спору) залишено без задоволення.

Розмір заявлених представником ОСОБА_1 - адвокатом Бєлкіним А. Д. витрат на правову допомогу підтверджено матеріалами справи. 

У пункті 6.5 постанови від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зробив висновок, що «за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу)».

Колегія суддів, вивчивши докази, подані представником ОСОБА_1 - адвокатом Бєлкіним А. Д. на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції, урахував вимоги частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, вважає їх співмірними із заявленими вимогами та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, а саме у розмірі 5 000,00 грн. 

Водночас колегія суддів констатує, що ФГ «Золотий жайвір» не скористалося своїм правом, наданим йому частиною шостою статті 137 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фермерського господарства «Золотий жайвір» залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2024 року, додаткове рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року залишити без змін.

Стягнути з Фермерського господарства «Золотий жайвір» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу, понесені у суді касаційної інстанції, у розмірі 5 000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 коп.).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк