Справа № 342/322/25 
Провадження № 22-ц/4808/105/26 
Головуючий у 1 інстанції Андріюк І. Г. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 січня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,
суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2025 року під головуванням судді Андріюк І.Г. в м. Городенка,
в с т а н о в и в:
В березні 2025 року ТОВ «Таліон Плюс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 63 810,27 грн, судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрат на правничу допомогу у сумі 5 000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.08.2024 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії №968522686 у формі електронного документа, відповідно до якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 25 774 грн.
Між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» 03.12.2024 укладено договір факторингу №МВ-ТП/11, відповідно до умов якого позивачу відступлено право вимоги за вказаним кредитним договором. 
Відповідач своїх зобов`язань за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача перед позивачем становила 76 679,17 грн.
Позивач просив стягнути заборгованість у розмірі 63 810,27 грн, з яких: заборгованість по кредиту 25 737, 27 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом 38 072,47 грн. 
Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2025 року задоволено позов ТОВ «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» заборгованість за кредитним договором №968522686 від 31.08.2024 у розмірі 63 810,27 грн, з яких: 25 737,80 грн заборгованість по кредиту, 38 072, 47 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та 4 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
На вказане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
Зазначив, що заперечує проти вказаного рішення, вважає його незаконним та необґрунтованим.
Вказав, що на підтвердження факту переходу прав вимоги від первісного кредитора позивачем не надано належних доказів, що підтверджують перехід до позивача прав вимог у сумі, яка вказана в додатках до договору факторингу.
Вважає, що відсутність доказів на підтвердження сплати новим кредитором грошових коштів первісному кредитору та інших належних доказів позбавляє можливості перевірити обставини, які підлягають доказуванню, а саме що позивач дійсно набув права вимоги за кредитним договором.
Зазначив, що позивачем не надано належних доказів того, що наявні в матеріалах справи договори було створено в порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вони підписувалися електронними підписами уповноважених осіб (з можливістю ідентифікувати підписантів), що є обов`язковим реквізитом електронного документа.
Вказав, що рішенням суд визнав підписання договору одноразовим ідентифікатором достатнім доказом, але не дослідив чи такий спосіб підпису відповідав вимогам ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» та ст.6,7 Закону України «Про елекронні документи та електронний документообіг» щодо можливості ідентифікувати підписанта.
Зазначив, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є виключно первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а розрахунок заборгованості є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум. Позивачем не надано до суду первинних бухгалтерських документів, які підтверджували б факт зменшення активів первісного кредитора (перерахування саме з його банківських рахунків або видачу готівки з каси, яка належала первісному кредитору) та зарахування цих коштів на банківський картковий рахунок відповідача.
На думку апелянта розрахунки заборгованості, на які посилається позивач не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу.
Наголосив, що матеріали справи не містять жодного належного достатнього та допустимого доказу перерахування суми позики (платіжне доручення, квитанція, чек), тому апелянт вважає недоведеним факт укладення кредитного договору.
Вказав, що також відсутні правові підстави для стягнення 4 000 грн витрат на професійну (правничу) допомогу, а тому вважає, що рішення в цій частині також підлягає скасуванню.
Просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, а також стягнути з ТОВ «Таліон Плюс» на його користь суму понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Таліон Плюс» вказала, що категорично не погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі та вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Зазначила, що апеляційна скарга повністю ідентична наведеним запереченням у відзиві на позовну заяву, оцінку щодо аргументації якого суд першої інстанції навів у судовому рішенні.
Вказала, що сторона позивача категорично не погоджується з запереченнями апелянта, оскільки такі мають суто формальний виклад та не підтверджені жодними доказами.
Просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 27.10.2025 без змін.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, враховуючи таке.
Відповідно до положень ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції входив з того, що відповідач не повернув своєчасно суму кредиту внаслідок чого утворилася заборгованість та нараховано відсотки на загальну суму 63 810,27 грн, з яких: заборгованість по кредиту 25 737, 27 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 38 072,47 грн. При цьому місцевим судом враховано, що договір з відповідачем укладено в електронному вигляді з використанням електронного підпису за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який був надісланий кредитором на номер телефону зазначений ОСОБА_1 на підтвердження чого в ідентифікаційній частині договору містяться код ідентифікатор відповідача, що і є його безпосереднім підписом, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений між сторонами. Такі висновки суду першої інстанції є правильними та відповідають вимогам законодавства.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 31.08.2024 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії №968522686, який підписаний електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора BPFM. 
Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії у сумі кредитного ліміту у розмірі 27 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правил надання коштів та банківських металів у кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». 
Сума кредитного ліміту вказана в п. 2.1. договору є загальною сумою кредиту за цим договором і є максимальною сумою грошових коштів на умовах кредиту, яка протягом строку дії договору одночасно може бути у розпорядженні позичальника. Відповідно до п. 2.3 2.4 кредитодавець надає позичальнику перший транш за договором в сумі 20 231 грн 31.08.2024 (що є датою надання кредиту). Другий та решта траншів за договором надаються позичальнику протягом дисконтного періоду кредитування на умовах передбачений цим договором.
Пунктом 3.1 договору передбачено, що позичальнику надається дисконтний період кредитування, протягом якого позичальник може отримати черговий транш в межах кредитного ліміту, шляхом ініціювання такої операції в особистому кабінеті, а також частково повернути суму кредиту. На момент укладення цього договору строк дисконтного періоду користування складає 30 (тридцять) днів від дати отримання позичальником першого траншу. Загальний строк дисконтного періоду користування кредитом вираховується в порядку передбаченому п. 3.2. договору. У випадку надання першого траншу не в день укладення договору строк дії кредитної лінії та строк дисконтного періоду автоматично продовжується на ту кількість днів, на яку відрізняється дата укладення договору по відношенню до дати надання першого траншу за договором.
Пунктом 3.2. договору визначено, що сторони погодили, що встановлений в п. 3.1. договору строк дисконтного періоду може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного періоду та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів та інших нарахувань строк оплати яких настав (зокрема неустойки), за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті активовано функцію продовження строку дисконтного періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду на умовах, описаних в цьому пункті, не обмежена.
Згідно п.3.3 договору для здійснення першої пролонгації дисконтного періоду за цим договором, позичальнику необхідно сплатити всі нараховані за перші 30 (тридцять) днів дисконтного періоду проценти у розмірі 1213,80 грн. Про суму нарахованих процентів, що позичальнику необхідно сплатити для оформлення другої і наступних пролонгацій позичальник інформується через особистий кабінет.
За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом. Інших витрат позичальника договором не передбачено (п.8.1 договору).
Згідно п.8.3 базова процентна ставка складає 1 відсоток в день від суми залишку кредиту, яка знаходиться у позичальника за кожний день користування ним, що становить 365% річних.
Згідно п.5.8.1 за період 31.08.2024 до 30.09.2024 кредитодавець надає позичальнику знижку у розмірі 80% від розміру базової процентної ставки, відповідно до чого розрахунок витрат за кредитом може здійснюватись за дисконтною процентною ставкою 0,20 відсотків від суми кредиту за кожен день користування ним, що становить 73 % річних (том 1 а.с.49-71).
Вищевказані умови також передбачені у паспорті споживчого продукту «Смарт» до договору №968522686 від 31.08.2024 (том 1 а.с.45-48).
Згідно підтверджень ТОВ «ПрофітГід» в рамках договору про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів №ПГ-757 від 06.09.2023 та на підставі платіжних інструкцій (замовлення) відправника здійснено успішний переказ грошових коштів на рахунок отримувача: відправник ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на суми переказу 1 054 грн, 314 грн, 2 087 грн, 1 077 грн, 1 011 грн, 20 231 грн, договір (оферта): 968522686 від 31.08.2024 (том 1 а.с.80-85).
Також наведене підтверджується довідками ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (том 1 а.с.86-91).
Крім того, згідно наданої АТ КБ «ПриватБанк» інформації ОСОБА_1 емітовано картку № НОМЕР_1 , на яку здійснено переказ коштів: 31.08.2024 на суму 20 231 грн, 05.10.2024 на суми 314 грн, 1 054 грн, 1 011 грн, 06.10.2024 2 087 грн. Випискою від 31.08.2024, 05.10.2024-06.10.2024 підтверджено перерахунок вказаних коштів ОСОБА_1 (т. 2 а.с.19-20).
Між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» 03.12.2024 укладено договір факторингу №МВ-ТП/11, відповідно до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги за переліком в реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги від 03.12.2024 (т. 1 а.с.29-34,35).
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що визначено ч.1 ст. 627 ЦК України.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із п.6 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. 
Відповідно до п.12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Частиною 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. 
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). 
Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. 
Частиною 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. 
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. 
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).
Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак, це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді не укладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012).
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст.77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.79, 80 ЦПК України).
Відповідно до ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В спірному випадку матеріалами справи доведено факт укладення між сторонами договору кредитної лінії, внаслідок чого між сторонами виникли зобов`язання з його виконання. Враховуючи подані позивачем докази, в тому числі розрахунок заборгованості, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 63 810, 27 грн. У матеріалах справи відсутні докази на спростування існування вказаної заборгованості. 
При цьому колегія суддів вважає за правильне звернути увагу, що відсотки до користування кредитними коштами нараховані в розмірі не більше 1%, що відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, відсотки нараховані в межах строку дії договору з 03.12.2024 по 26.02.2025, в той час як дострокове розірвання договору відбулося з 27.02.2025. Вказані обставини враховано судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.
Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів отримання новим кредитором прав вимоги спростовуються наявними в матеріалах справа доказами, а тому такі доводи є необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів погодження умов кредиту, щодо не укладення договору та відсутність доказів перерахування коштів не можуть братися до уваги, враховуючи, що вказаний обставинам суд першої інстанції надав належну правову оцінку в оскаржуваному рішенні, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності таких висновків суду.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до обставин, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з наведених у скарзі мотивів не встановлено.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у таких випадках покладаються на апелянта.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 05 січня 2026 року.
Суддя-доповідач: І.В. Бойчук
Судді: О.В. Пнівчук 
О.О. Томин