ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2025 р.                                                              Справа № 914/886/25

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача)                                        Якімець Г.Г.,
Суддів:                                                                      Бойко С.М.,                                                                                                                        Бонк Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:
від прокуратури – Лупійчук Б.В.
від позивача – Гудима В.О.
від відповідача – не з`явився
від третьої особи-1 – Старий Р.А.
від третьої особи-2 - Уракіна Л.-Г.І.
від третьої особи-3 – не з`явився
від третьої особи-4 (скаржника) – Шнир О.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “У.Г.У.” від 28 серпня 2025 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 06 серпня 2025 року (повний текст підписано 08.08.2025), суддя Рим Т.Я.
у справі № 914/886/25
за позовом Керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, м. Львів 
в інтересах держави в особі: 
позивача Міністерства оборони України, м. Київ
до відповідача Львівської міської ради, м. Львів
третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Львівська обласна державна адміністрація, м. Львів
третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне підприємство Міністерства оборони України “Західвійськбуд”, с. Малехів, Львівська область
третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, м. Львів
третя особа-4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю “У.Г.У.”, с. Малехів, Львівська область
про витребування земельної ділянки

встановив:
21 березня 2025 року Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом, заявленим в інтересах держави в особі позивача – Міністерства оборони України, до відповідача – Львівської міської ради про витребування з чужого незаконного володіння Львівської міської ради на користь держави в особі Міністерства оборони України земельної ділянки площею 0,4878 га кадастровий номер 4622785700:03:000:0010, реєстраційний номер нерухомого майна 2237704746227, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26 березня 2025 року у справі № 914/886/25 до участі у справі залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Львівську обласну державну адміністрацію, Державне підприємство Міністерства оборони України “Західвійськбуд”, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова та на стороні відповідача – Товариство з обмеженою відповідальністю “У.Г.У.”.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 06 серпня 2025 року у справі № 914/886/25 позов задоволено. Ухвалено витребувати з незаконного володіння Львівської міської ради на користь держави в особі Міністерства оборони України земельну ділянку площею 0,4878 га з кадастровим номером 4622785700:03:000:0010, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2237704746227, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Здійснено розподіл судових витрат.
Рішення суду мотивоване тим, що земельна ділянка площею 3,8491 га належить до земель оборони та перебуває у постійному користуванні ДП МОУ «Західвійськбуд», з огляду на правонаступництво останнього щодо майнових прав і обов`язків ВЧ НОМЕР_1 . Водночас судом встановлено, що план зовнішніх меж землекористування, який є додатком до Державного акта, охоплює дві земельні ділянки загальною площею 3,8491 га: перша ділянка площею 2,3806 га та друга ділянку площею 1,4686 га; при цьому, земельна ділянка площею 0,4878 га входить у межі земельної ділянки площею 2,3806 га, відведеної ВЧ НОМЕР_1 відповідно до Державного акту. Суд у рішенні також зазначив, що оскільки земельна ділянка площею 0,4878 га належить до земель оборони, розпорядження нею потребує згоди уповноваженого органу, при цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що спірна земельна ділянка була вилучена в установленому законом порядку за згодою уповноваженої особи із земель оборони та передана Малехівській сільській раді. Відтак, Малехівська сільська рада 20.10.2020 здійснила державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,4878 га у Державному земельному кадастрі, а 20.11.2020 прийняла рішення № 9 про державну реєстрацію права комунальної власності на неї та передачу цієї ділянки в оренду ТОВ «У.Г.У» всупереч вимогам закону. Водночас суд наголосив, що на час проведення державної реєстрації права комунальної власності земельної ділянки площею 0,4878 га на неї було накладено обтяження (арешт), застосоване ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11.08.2016 у справі № 461/5238/16-к. Крім цього, суд зазначив про належність обраного способу захисту, відтак, правомірність звернення прокурора з віндикаційним позовом.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, третя особа-4 – Товариство з обмеженою відповідальністю “У.Г.У.” звернулася до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 06 серпня 2025 року у справі № 914/886/25 та ухвалити нове про відмову в позові. Зокрема, зазначає, що cуд першої інстанції у своєму рішенні безпідставно встановив, що земельна ділянка площею 0,4878 га кадастровий номер 4622785700:03:000:0010 є частиною земельної ділянки загальною площею 3,8491 га, переданої 03.06.1997 у постійне користування військовій частині НОМЕР_1 , правонаступником якої є ДП МОУ «Західвійськбуд». Вважає, що належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував накладення земельних ділянок чи те, що витребовувана ділянка входить в межі ділянки позивача, може бути лише висновок земельно-технічної експертизи, після якого суд вирішує наявність чи відсутність порушених речових прав позивачів на земельну ділянку. Також апелянт наголошує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи його клопотання та безпідставно відмовив у зупиненні провадження у справі, не взявши до уваги положення ч.ч.1-2 ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України щодо принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній об`єктів нерухомості.
У відзиві на апеляційну скаргу Перший заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення взято до уваги й інші докази, які містяться у матеріалах справи, такі, що виникли в межах правовідносин, пов`язаних з набуттям у власність ТОВ «Західенергокомплект» будівлі складу площею 1 188,3 м кв., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; матеріали технічної документації на спірну земельну ділянку, виготовленої на замовлення ТОВ «Західенергокомплект» (висновок державної землевпорядної експертизи від 01.09.2004, з якого вбачається, що технічна документація розроблялася щодо земельної ділянки площею 0,4878 га, характеристика, у пункті 11 якої вказано Державний акт як документ, що посвідчує право користування земельної ділянки площею 0,4878 га). Водночас вважає правильним висновок суду про відсутність підстав для призначення у справі експертизи, з огляду на те, що в матеріалах справи немає будь-яких взаємно суперечливих доказів і про наявність таких не зазначає скаржник. Наголошує, що ТОВ «У.Г.У.» не надано до матеріалів справи доказів неможливості самостійно замовити експертне дослідження з об`єктивних причин (як-то відсутність необхідних для проведення експертизи матеріалів тощо), при цьому, наявні у справі документи дозволяють встановити обставини у справі без спеціальних знань. Також зауважує, що у цьому випадку виник спір щодо земельної ділянки, яка належить до земель оборони; такі землі в силу вимог закону є обмежено оборотоздатними та не можуть перебувати в іншій формі власності, окрім державної, за відсутності спеціальної процедури відмови держави від земельної ділянки, у зв`язку з чим, у суду були відсутні підстави для зупинення провадження у цій справі до розгляду справи № 914/452/25.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу також просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Доводи позивача відповідають доводам, викладеним прокурором у відзиві на апеляційну скаргу.
Апелянтом подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій зокрема зазначає, що позивачем у порушення вимог процесуального права не виконано свого обов`язку в частині доказування порушеного права держави, в інтересах якої подано позов прокурором, не доведено віднесення спірної земельної ділянки до земель оборони, а тому відсутні правові та фактичні підстави для задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи-4 (скаржника) в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив такі задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 06 серпня 2025 року у справі № 914/886/25 та ухвалити нове про відмову в позові, з підстав, наведених в апеляційній скарзі та у відповіді на відзив.
Прокурор та представники позивача і третіх осіб-1,2 в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечили, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, з підстав, наведених у відзивах на апеляційну скаргу.
Представники відповідача та третьої особи-3 в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки явка представників відповідача та третьої особи-3 в судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення прокурора та представників позивача і третіх осіб-1,2,4, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено місцевим господарським судом та це вбачається з матеріалів справи, відповідно до Державного акта серії ІІ-ЛВ № 002741 від 03.06.1997 Військовій частині НОМЕР_1 була передана земельна ділянка площею 3,8491 га у постійне користування для будівництва та експлуатації наявних будівель і споруд.
Вказаний Державний акт видано на підставі рішення Малехівської сільської ради народних депутатів Жовківського району від 27.12.1996 № 289 та зареєстровано у Книзі записів державних актів за № 150.
Додатком до Державного акта є План зовнішніх меж землекористування, що охоплює дві земельні ділянки загальною площею 3,8491 га: перша ділянка - площею 2,3806 га та друга ділянка - площею 1,4686 га.
Дійсність наведеного вище Державного акту оскаржувалась в судовому порядку.
Так, рішенням Господарського суду Львівської області від 14 травня 2019 року у справі № 914/2421/18, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 30 вересня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.
Згідно з наказом Міністра оборони України від 29.01.1998 № 27 «Про створення та реєстрацію державних підприємств Міністерства оборони України» припинено діяльність військової частини НОМЕР_1 (66 управління начальника робіт Львівського територіального інженерно-будівельного управління (м. Львів).
Відповідно до додатка № 1 до цього наказу усе майно, що перебувало на балансі військової частини НОМЕР_1 , передано до ДП МОУ «Західвійськбуд», яке є правонаступником майнових прав і обов`язків вказаної військової частини.
Наказом Міністра оборони України № 84 від 19.03.1999 внесено зміни та доповнення до статуту ДП МОУ «Західвійськбуд», пунктом 3.1 якого визначено, що ДП МОУ «Західвійськбуд» є правонаступником Львівського територіального інженерно-будівельного управління.
15 вересня 2003 року між ДП МОУ «Західвійськбуд» та ТОВ «Західенергокомплект» укладено договір № 18 купівлі-продажу будівлі складу площею 1 188,3 м кв., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Малехівської сільської ради № 6 від 02 травня 2004 року затверджено матеріали технічного звіту на земельну ділянку площею 0,4878 га та вирішено надати її ТОВ «Західенергокомплект» в довгострокову оренду.
Розпорядженням Голови Жовківської районної адміністрації № 484 від 19 травня 2006 року затверджено технічну документацію з інвентаризації земельної ділянки площею 0,4878 га та передано її в оренду ТОВ «Західенергокомплект» для обслуговування будівлі складу на території Малехівської сільської ради.
13 листопада 2006 року між Жовківської районною державною адміністрацією та ТОВ «Західенергокомплект» укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,4878 га.
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.08.2015 у справі № 914/723/15 визнано недійсним договір купівлі-продажу від 15.09.2003 року № 18, укладений між ДП МОУ «Західвійськбуд» та ТОВ «Західенергокомплект» щодо відчуження будівлі складу площею 1 188,3 м кв. та зобов`язано ТОВ «Західенергокомплект» повернути будівлю до державної власності в особі Міністерства у господарське відання ДП МОУ «Західвійськбуд». Мотивуючи судове рішення, суд апеляційної інстанції зазначив, що відчуження державного майна (будівлі складу площею 1 188,3 м кв) здійснено без обов`язкового погодження з уповноваженим органом управління майном Міністерством, а також без дозволу Фонду державного майна України, що прямо передбачалося чинним на той час Положенням «Про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю», затвердженим наказом ФДМУ №1477 від 30.07.1999. Постановою від 24.11.2015 Вищий господарський суд України постанову суду апеляційної інстанції залишив без змін.
У подальшому, у зв`язку з зміною площі будівлі складу з 1 188,3 м кв. до 1 209,5 м кв., прокурор повторно звертався до суду із вимогами про витребування цієї будівлі. За результатами нового розгляду справи рішенням від 29.10.2019 у справі № 914/2867/16 у задоволені позову було відмовлено, оскільки право на спірне майно було захищено у справі № 914/723/15.

Водночас судом встановлено, що 20 жовтня 2020 року Малехівська сільська рада здійснила державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,4878 га у Державному земельному кадастрі, а 20 листопада 2020 року прийняла рішення № 9 про державну реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку та передачу такої в оренду ТОВ «У.Г.У». Поряд з тим, 20 жовтня 2020 року на земельну ділянку площею 0,4878 га відкрито Поземельну книгу.
20 листопада 2020 року Малехівська сільська рада та ТОВ «У.Г.У» уклали договір оренди спірної земельної ділянки, відповідно до п.3 якого, на земельній ділянці розміщений об`єкт нерухомого майна - складська будівля літ. Б-2, загальною площею 1 209,5 м кв., що перебуває у приватній власності ТОВ «У.Г.У.». Поряд з тим, 20 листопада 2020 року сторони підписали акт приймання-передачі згідно з цим договором.
26 листопада 2020 року Малехівська сільська рада зареєструвала право комунальної власності на земельну ділянку площею 0,4878 га на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Крім цього, судом встановлено, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 718-р "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Львівської області" Малехівську сільську раду включено до складу Львівської ОТГ з адміністративним центром у місті Львові.
Ухвалою Львівської міської ради від 29 грудня 2020 року № 6 «Про функціонування Львівської міської територіальної громади», керуючись, серед іншого, розпорядженням № 718-р, Львівську міську раду визнано правонаступником всього майна, прав та обов`язків Малехівської територіальної громади.
Ухвалою Львівської міської ради від 29 грудня 2020 року № 7 «Про припинення місцевих рад шляхом приєднання до Львівської міської ради», враховуючи розпорядження № 718-р та інші нормативно-правові акти, Малехівську сільську раду припинено шляхом приєднання до Львівської міської ради.
У пункті 1 ухвали від 04 листопада 2021 року № 1575 «Про прийняття у комунальну власність та реєстрацію за Львівською міською радою права комунальної власності на об`єкти нерухомого майна територіальної громади Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, що увійшла до складу Львівської міської територіальної громади» Львівська міська рада ухвалила, зокрема, зареєструвати Львівській міській територіальній громаді в особі Львівської міської ради право комунальної власності на об`єкти нерухомого майна територіальної громади Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, що увійшла до складу Львівської міської територіальної громади, згідно з додатком.
У Переліку об`єктів нерухомого майна територіальної громади Малехівської сільської ради, що увійшла до складу Львівської міської територіальної громади (додаток до ухвали ЛМР від 04.11.2021 № 1575), зазначено земельну ділянку площею 0,4878 га, яка була прийнята у комунальну власність Львівською міської ради.
Листом вих.№ 575/3/5833 від 22 жовтня 2024 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова на запит Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону повідомив, що земельна ділянка площею 0,4878 га входить у межі земельної ділянки площею 2,3806 га, відведеної ВЧ НОМЕР_1 відповідно до Державного акту на право постійного користування землею ІІ-ЛВ № 002741 від 03.06.1997 року.
У березні 2025 року Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону звернувся до суду з цим позовом, заявленим в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, до Львівської міської ради про витребування з чужого незаконного володіння Львівської міської ради на користь держави в особі Міністерства оборони України земельної ділянки площею 0,4878 га кадастровий номер 4622785700:03:000:0010, реєстраційний номер нерухомого майна 2237704746227, що знаходиться за адресою: вул. Київська, 24, с. Малехів, Львівський район, Львівська область.

Щодо підстав звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України:
Частинами 1, 3 ст.4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.
Згідно з ч.3 ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч.4 ст.53 ГПК України).
Слід зазначити, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Звертаючись з цим позовом до суду, заявленим в інтересах держави, прокурор визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а саме: Міністерство оборони України та зазначив, що вказаний орган належним чином не здійснював захист інтересів держави шляхом вчинення певних дій, зокрема: звернення до суду з позовом про витребування з чужого незаконного володіння відповідача на користь держави в особі Міністерства оборони України земельної ділянки площею 0,4878 га кадастровий номер 4622785700:03:000:0010, реєстраційний номер нерухомого майна 2237704746227, що знаходиться за адресою: вул. Київська, 24, с. Малехів, Львівський район, Львівська область.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову, в порядку, передбаченому    статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені можливі порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Як вбачається з матеріалів справи (документів, долучених до позовної заяви), прокурор неодноразово звертався до позивача та повідомляв останнього про виявлені порушення та необхідність захисту інтересів держави.
Листом за вих.№ 220/74/ВихЗПІ/22 від 24 лютого 2025 року позивач повідомив прокуратурі обставини щодо спірної ситуації та надав відповідні документи.
Однак, заходи представницького характеру шляхом пред`явлення позову до суду, спрямованого на поновлення порушених прав та інтересів держави, Міністерством оборони України не вживалися.
14 березня 2025 року листом за вих.№ 15-303ВИХ-25 Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону повідомила Міністерство оборони України щодо вжиття заходів реагування, а саме: звернення до суду з відповідним позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України.
Слід зазначити, що прокурор звернувся до суду з цим позовом, заявленим в інтересах держави, – 21 березня 2025 року.
Відтак, прокурор належним чином обґрунтував наявність підстав, передбачених статтею 23 ЗУ «Про прокуратуру», для звернення до суду з цим позовом, заявленим в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, з огляду на що, судом першої інстанції правомірно прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено спір по суті.

Щодо суті спору:
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
З огляду на положення статті 4 ГПК України і статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.
Відповідно до ст.1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
В силу ст.19 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, серед яких виділяються землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Згідно з ч.1 ст.77 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Аналогічне визначення земель оборони міститься в статті 1 Закону України «Про використання земель оборони».
Статтею 14 ЗУ «Про Збройні Сили України» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління.
В силу ч.2 ст.77 ЗК України землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЗУ «Про використання земель оборони» військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.
Як встановлено судом вище, відповідно до Державного акта серії ІІ-ЛВ № 002741 від 03.06.1997, виданого на підставі рішення Малехівської сільської ради народних депутатів Жовківського району від 27.12.1996 № 289 та зареєстрованого у Книзі записів державних актів за № 150, Військовій частині НОМЕР_1 надано земельну ділянку площею 3,8491 га у постійне користування для будівництва та експлуатації наявних будівель і споруд. Згідно з Планом зовнішніх меж землекористування, який є додатком до Державного акта, земельна ділянка загальною площею 3,8491 га охоплює дві земельні ділянки: площею 2,3806 га та площею 1,4686 га.
Також судом встановлено, що ДП МОУ «Західвійськбуд» є правонаступником майнових прав і обов`язків Військової частини НОМЕР_1 , в тому числі і на земельну ділянку площею 3,8491 га, відтак, така перебуває у постійному користуванні ДП МОУ «Західвійськбуд» та належить до земель оборони.
Згідно з ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить вирішення питань регулювання земельних відносин згідно із законом.
Пунктами «а» та «в» ст.12 ЗК України передбачено, що до повноважень міських рад у сфері земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Разом з тим, земельні ділянки, що належать до земель оборони, не є об`єктами комунальної власності та мають окремий правовий режим, що встановлено абзацом 3 частини 5 статті 20 Земельного кодексу України, згідно з яким земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони».
Відповідно до положень, наведених у Законах України «Про оборону України» та «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Міністерство оборони України є уповноваженим державою органом управління військовим майном.
Частиною 1 статті 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» передбачено, що відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті.
Згідно з ч.2 ст.6 ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.
Додатково питання передачі земель оборони місцевим органам влади врегульовано Положенням про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженим наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 № 483 (Положення).
В силу п.п.44, 45, 48 Положення за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Перелік земель, які пропонуються до передачі місцевим органам влади, Головне управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України погоджує з заступниками Міністра оборони України командувачами видів Збройних Сил України, начальниками управлінь центрального апарату Міністерства оборони України, командуючими військами військових округів, ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території яких знаходиться земельна ділянка, і подає на затвердження Міністру оборони України.
Враховуючи правовий режим земель оборонного значення, істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, закріпленими за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі їх у власність або користування третім особам є отримання згоди на це Міністерства оборони України (аналогічний висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 924/174/18, постановах Верховного Суду від 08.02.2023 у справі № 924/894/21, від 14.06.2023 у справі № 924/521/21, від 19.02.2025 у справі № 145/564/23).
Оскільки спірна земельна ділянка площею 0,4878 га належить до земель оборони, розпорядження нею потребує згоди уповноваженого органу. В матеріалах справи відсутні докази того, що спірна земельна ділянка була вилучена в установленому законом порядку за згодою уповноваженої особи із земель оборони та передана Малехівській сільській раді.
Відповідно до п.3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: (1) на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; (2) які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.
Пунктом 4 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень вказаного закону передбачено, що у державній власності залишаються розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки, які належать до земель оборони.
Таким чином, законодавець чітко виокремив землі оборони як категорію, на яку не поширюється загальний порядок переходу земель у комунальну власність, з огляду на що зазначена у Реєстрі речових прав підстава для реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку не є належною.
Слід зазначити, що земельній ділянці площею 3,8491 га, право користування якою посвідчено Державним актом серії ІІ-ЛВ № 002741 від 03.06.1997, не присвоєно кадастровий номер, ділянку не зареєстровано як окремо визначене нерухоме майно в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, водночас, місцевим господарським судом правомірно відхилено доводи третьої особи-4 щодо цього та встановлено, що відповідно до п.2 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, на які право власності або користування виникло до 2004 року, вважаються сформованими навіть у разі відсутності кадастрового номера. Згідно з п.10 ст.281 Прикінцевих та перехідних положень цього закону документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо такої ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 663/1738/16-ц, від 23.06.2020 у справі №179/1043/16-ц).
Поряд з тим, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про недоведеність належними та допустимими доказами накладення спірної земельної ділянки площею 0,4878 га на земельну ділянку площею 3,8491 га, передану в постійне користування ВЧ НОМЕР_1 , правонаступником якої є ДП МОУ «Західвійськбуд».
Як зазначено судом вище, листом вих.№ 575/3/5833 від 22 жовтня 2024 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова повідомив прокурора про те, що земельна ділянка площею 0,4878 га входить у межі земельної ділянки площею 2,3806 га, відведеної ВЧ НОМЕР_1 відповідно до Державного акту на право постійного користування землею ІІ-ЛВ № 002741 від 03.06.1997 року.
Для підтвердження цієї обставини Прокурор також надав скриншоти з публічної кадастрової карти.
Водночас судом першої інстанції правильно зауважено, що свідченням того, що земельна ділянка площею 0,4878 га є частиною земельної ділянки площею 3,8491 га, є обставини та докази, що виникли в межах правовідносин, пов`язаних з набуттям у власність ТОВ «Західенергокомплект» будівлі складу площею 1 188,3 м кв., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу № 18 від 15.09.2003, укладеним з ДП МОУ «Західвійськбуд». Так. Судом встановлено, що в матеріалах виготовленої у 2004 році технічної документації містяться: - висновок державної землевпорядної експертизи від 01.09.2004, з якого вбачається, що технічна документація розроблялася щодо земельної ділянки площею 0,4878 га; характеристика, у пункті 11 якої вказано згадуваний вище Державний акт, як документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою площею 0,4878 га.
У сукупності наведені документи підтверджують, що земельна ділянка площею 0,4878 га, на якій розташована будівля складу площею 1 188,3 м кв., є частиною земельної ділянки площею 3,8491 га, що належить ДП МОУ «Західвійськбуд» на підставі зазначеного вище Державного акта.
Також судом першої інстанції правомірно проаналізовано правовідносини, пов`язані із оформленням прав на цю ділянку, а також судовим переглядом правомірності набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на ній, оскільки розташування на земельній ділянці площею 0,4878 будівлі, яку за рішенням суду (постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.08.2015 у справі № 914/723/15) ухвалено повернути у державну власність, додатково підтверджує, що спірна ділянка належить до земель оборони, що не спростовано відповідачем.
Слід також зазначити, що відповідач був обізнаний про те, що земельна ділянка площею 3,8491 га, частиною якої є спірна земельна ділянка, входить до складу земель оборони, оскільки це підтверджується низкою судових рішень, що набрали законної сили, у справах, де відповідачем виступала Малехівська сільська рада, правонаступником якої є Львівська міська рада. Зокрема, відповідні висновки містяться в постановах Львівського апеляційного господарського суду від 11.12.2014 у справі № 914/2733/13, від 10.05.2016 у справі № 914/2895/15, постановах Західного апеляційного господарського суду від 30.09.2019 у справі № 914/2421/18, від 21.07.2020 у справі № 914/207/18, від 13.10.2020 у справі № 914/640/18, від 24.06.2021 у справі № 914/641/18, постанові Верховного Суду від 04.11.2022 у справі № 444/727/18.
Крім цього, на час проведення державної реєстрації права комунальної власності земельної ділянки площею 0,4878 га на останню було накладено обтяження (арешт), застосоване ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11.08.2016 у справі № 461/5238/16-к.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії Малехівської сільської ради щодо реєстрації права комунальної власності на Земельну ділянку площею 0,4878 га були вчинені з порушенням вимог чинного законодавства, без належних повноважень і за відсутності визначених законом підстав, а відтак, наявність порушених прав позивача та наявність підстав для витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння Львівської міської ради на користь держави в особі Міністерства оборони України.
Водночас колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що обраний прокурором спосіб захисту є належним та ефективним. Віндикаційний позов спрямований на захист у випадку, коли власник втратив фактичне володіння своєю земельною ділянкою. Цей позов подається для того, щоб повернути ділянку з незаконного володіння іншої особи, яка неправомірно нею користується або тримає її у власності. Важливим є те, що віндикаційний позов може бути застосований незалежно від того, чи особа, яка володіє майном, є добросовісним чи недобросовісним набувачем.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неефективними способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить позивачу права володіння його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, зокрема, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив.
Коли позивач вважає, що його право порушено тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц).
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Належним відповідачем за позовом про витребування земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України) (аналогічний висновок викладено в п. 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
З огляду на наведене, прокурор у цій справі правомірно звернувся з віндикаційним позовом про витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння Львівської міської ради на користь держави в особі Міністерства оборони України.
Водночас, як правильно зазначено місцевим господарським судом на спростування доводів третьої особи-4, що правовідносини оренди спірної земельної ділянки не є предметом цього віндикаційного позову.
Крім цього, апеляційний суд вважає безпідставними посилання апелянта на неможливість вирішення цього спору до розгляду спору у справі № 914/452/25 про витребування майна, що розташоване на спірній земельній ділянці, оскільки, витребування земельної ділянки з незаконного володіння є самостійним способом захисту права державної власності та не залежить від правової долі майна, розміщеного на цій ділянці; наявність об`єкта нерухомості у приватній власності не перешкоджає поверненню землі, що належить державі. Водночас особа, якій належить відповідне майно, має право звернутися до уповноваженого державного органу з питання оформлення права користування земельною ділянкою в порядку, встановленому законодавством.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відмови в зупиненні провадження у цій справі до розгляду справи № 914/452/25.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. З аналізу зазначеної правової норми слідує, що підставою для зупинення провадження у справі є об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи.
Сама по собі взаємопов`язаність двох чи більше справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення у іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду іншої справи, у місцевого господарського суду було достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті цієї справи.
Щодо тверджень апелянта про недоведеність прокурором належними та допустимими доказами віднесення спірної земельної ділянки до земель оборони, такі доводи спростовано судом вище.
Водночас, відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Зважаючи на обставини, встановлені судом у цій справі, враховуючи досліджені судом докази, що містяться у матеріалах справи та надані учасниками справи пояснення, колегія суддів вважає доведеними обставини щодо накладення спірної земельної ділянки площею 0,4878 га на земельну ділянку площею 3,8491 га, яка була передана в постійне користування ВЧ НОМЕР_1 , правонаступником якої є ДП МОУ «Західвійськбуд», відтак, приналежності спірної земельної ділянки до земель оборони, з огляду на що наявні правові підстави для задоволення позову Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, заявленого в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, до Львівської міської ради про витребування з чужого незаконного володіння Львівської міської ради на користь держави в особі Міністерства оборони України земельної ділянки площею 0,4878 га кадастровий номер 4622785700:03:000:0010, реєстраційний номер нерухомого майна 2237704746227, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (ч.1 ст.275 ГПК України).
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи скаржника про скасування рішення суду першої інстанції є безпідставними та спростовані судом вище.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 06 серпня 2025 року у справі № 914/886/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «У.Г.У.» – без задоволення.
Матеріали справи № 914/886/25 повернути до Господарського суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 08 грудня 2025 року

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.
          
Суддя                                                                                           Бойко С.М.

Суддя                                                                                          Бонк Т.Б.