ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6358/25 Справа № 183/5898/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Оладенко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

03 грудня 2025 року        Дніпровський апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Свистунової О.В., Пищиди М.М.
               за участю секретаря – Триполець О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Черкаської селищної ради про визнання права постійного користування квартирою 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на заочне рішення Новомосковського  міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2025 року, - 
В С Т А Н О В И В:

06 червня 2024 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом у якому просила визнати за нею право постійного користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 15.08.2002 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . 09.06.2015 начальником КЕВ м.Дніпропетровська було дозволено переоформлення особового рахунку на вищезазначену квартиру на ім`я ОСОБА_2 в зв`язку зі смертю матері ОСОБА_3 – основного квартиронаймача. Чоловік позивачки ОСОБА_2 помер. Після смерті чоловіка і по теперішній час позивачка проживає без реєстрації за вищевказаною адресою, сплачує комунальні послуги. Посилаючись на тривале виконання обов`язків наймача вважає, що набула право користування вищезазначеною квартирою(а.с.1-3).

Заочним рішенням Новомосковського  міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Черкаської селищної ради про визнання права постійного користування квартирою - відмовлено (а.с.79-80).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 85-88).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної  скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступних підстав. 

Судом 1 інстанції встановлено, що з 15.08.2002 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (а.с.9).
Згідно з листом Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпропетровська Міністерства оборони України, дозволено переоформити особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_2 на сина ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю матері – ОСОБА_3 . Склад сім`ї – одна особа, ОСОБА_2 – основний квартиронаймач (а.с.12).
У витязі з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 17.07.2020 зазначено, що ОСОБА_2 забезпечений постійним житлом за адресою: АДРЕСА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с.14).
Після його смерті позивачка залишилася проживати за вищевказаною адресою, що підтверджується актом від 26.10.2020, 03.03.2012 від 14.06.2024 (а.с.15,20,36). Також позивачкою сплачувалися комунальні платежі за вказаною адресою (а.с.21-23).
Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судовому засіданні підтвердили, що після смерті у 2015 році матері ОСОБА_6 , він разом з дружиною ОСОБА_7 переїхали і постійно проживали за адресою: АДРЕСА_3 .Після смерті ОСОБА_6 у 2020 році позивачка залишилася проживати у цій квартирі, де і проживає по теперішній час.
У листі від 24.11.2020 військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 повідомлено, що у військової частини відсутні повноваження щодо вирішення житлових питань. Також зазначено, що позивачці було розподілене службове житло за адресою: АДРЕСА_4 у 1989 році, яким позивачка з моменту укладання шлюбу не користувалась, але у встановленому порядку житло не здала та залишилася там зареєстрованою (а.с.25).
21.01.2021 начальник Черкаського гарнізону ВЧ НОМЕР_2 звернувся до КЕВ м.Дніпро з клопотанням про перереєстрацію ОСОБА_8 , дружини померлого ОСОБА_2 , з адреси АДРЕСА_4 на адресу АДРЕСА_1 (а.с.25).
Листом від 19.03.2021 Квартирно-експлуатаційний відділ м.Дніпро повідомив, що ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 14 років мешкали за реєстраційною адресою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ). Після смерті батьків її чоловіка у 2016 році вони переїхали у квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . На даний час в квартирі ніхто не прописаний та вона підлягає перерозподілу. Громадянка ОСОБА_1 має реєстрацію за адресою: АДРЕСА_4 , забезпечена службовим житлом (службовий ордер №734 від 15.04.1989) (а.с.26).
З 31.05.2023 будинок АДРЕСА_5 перебуває у власності Черкаської селищної ради Самарівського району та знаходиться у господарському віданні (на балансі) КП «Жилсервіс» Черкаської селищної ради. Спірна квартира перебуває у комунальній власності (а.с.54).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги є не доведеними та не обґрунтованими.

Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, оскільки вони є передчасними, необґрунтованими, не відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені без дотриманням норм процесуального та матеріального права, зокрема рішення суду не відповідає положенням ст. 263 ЦПК України.

Так, частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
У статті 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.
За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.
Така ж позиція підтримана і Верховним Судом у постанові в справі № 199/91418/16 від 21 травня 2020 року.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 12 квітня 2021 року в справі № 127/26104/18 (провадження № 61-23331св19), від 03 лютого 2021 року в справі № 643/3624/16 (провадження № 61-5000св19), від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 звертаючись із позовом до Черкаської селищної ради, виходила з того, що спірна квартира державного житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 перебувала у віданні Черкаської селищної ради.

Відповідно до ч.2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи.
Згідно ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки .
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (17 квітня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18.
Більше того, у п. 8 Постанови Пленуму ВСУ "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 N 2 роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Під час перегляду даної справи в суді апеляційної інстанції було встановлено, що згідно листа №2459/11444 Центрального управління інженерно - структурного забезпечення Міністерства оборони України від 13.10.2025 року, вбачається, що кв. АДРЕСА_6 знаходиться в оперативному управлінні квартирно-екасплуатаційного відділу м. Дніпро та встановленим порядком, за рішенням державного секретаря Міністерства оборони України рішенням Черкаської селищної ради від 11.10.2024 року №117 включена до фонду службового житла Міністерства оборони України. 

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави і не повинен робити інших висновків, щодо обставин справи не пов`язаних із встановленням належності відповідача.

Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції було встановлено, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, що підтверджується вищезазначеним. 

Суд апеляційної інстанції позбавлений права залучити належного відповідача до участі у справі в якості відповідача.

Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 апеляційний суд ухвалює рішення про зміну суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, і вони стосуються окремих його частин. Якщо помилки у такому рішенні стосуються правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі у справі інших осіб в якості відповідача, а суд 1 інстанції дане питання не вирішив, то колегія суддів вважає, що рішення суду в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову підлягає зміні, з вищезазначених підстав, що не позбавляє позивача права звертатися з відповідним позовом до належних відповідачів у передбачений законом спосіб та порядок.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково. 

Заочне рішення Новомосковського  міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2025 року - змінити в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовної заяви, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: