ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
15.01.2026	Справа № 918/360/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Капцової Т.П., за участю секретаря судового засідання Баринової О.І., розглянувши за правилами загального позовного провадження справу
за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )
до 1) Рівненської обласної ради (майдан Просвіти, буд.1, м.Рівне, Рівненська обл., 33028; ідентифікаційний код 21085816)
2) Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Ремарк» (вул.Залізнична, буд.16, м.Львів, Львівська обл., 79018; ідентифікаційний код 41906120)
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Благодійна організація «Фонд Руєвит» (вул.Хмільна, буд.6, м.Рівне, Рівненська обл., 33001; ідентифікаційний код 39258140)
про визнання протиправними та скасування рішень, визнання договору недійсним

За участі представників:
позивача: Волошин І.В.;
відповідача-1: Строкова О.В.;
відповідача-2: не з`явився;
третьої особи: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Рівненської обласної ради, у якій просив суд:
- визнати протиправним та скасувати пункт 5 додатку до рішення Рівненської обласної ради від 09.09.2022 № 547 «Про внесення змін до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області, що підлягають приватизації»;
- визнати протиправним та скасувати пункт 1 рішення Рівненської обласної ради № 1077 «Про внесення змін до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області, що підлягають приватизації»;
- визнати протиправним та скасувати рішення Рівненської обласної ради від 28.03.2025 № 1078 «Про приватизацію (відчуження) адміністративного будинку, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області та розташований за адресою: м.Рівне, вул.С.Петлюри, 26»;
- визнати протиправним та скасувати рішення Рівненської обласної ради від 28.03.2025 № 1079 «Про приватизацію (відчуження) нежитлових приміщень, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області та розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м.Рівне, вул.Поштова, 7».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при прийнятті спірних рішень відповідачем не було враховано суспільний інтерес територіальної громади Рівненської області у збереженні майна в комунальній власності та його подальшого використання. За доводами позивача, спірні рішення прийняті не прозоро, без врахування усіх істотних обставин, зокрема з`ясування вартості утримання та ремонту майна і наявності відповідних коштів в бюджеті, а також без проведення технічного обстеження. 
Разом із позовною заявою було подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просив накласти арешт на адміністративний будинок, що розташований за адресою: м.Рівне, вул.С.Петлюри, 26, та нежитлові приміщення, що розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м.Рівне, вул.Поштова, 7.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 28.04.2025 у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову було відмовлено.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 28.04.2025 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.05.2025, залучено до участі в справі Благодійну організацію «Фонд Руєвит» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, та серед іншого встановлено учасникам справи строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.
07.05.2025 від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.
13.05.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що підготовка та прийняття обласною радою спірних рішень відбувалась з дотриманням вимог законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про приватизацію державного і комунального майна» та Регламенту Рівненської обласної ради. Також відповідач зазначає, що позивач є депутатом Рівненської обласної ради, натомість питання звернення до суду з позовом щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування може бути вирішено на пленарних засіданнях місцевої ради, позаяк відповідні ради, а не окремі депутати, є представницькими органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією та законами України. Крім того відповідач вважає, що викладені у позовній заяві обставини не вказують на порушення конкретних індивідуальних прав позивача, що також є підставою для відмови в задоволенні позову.
19.05.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначив, що він звертається з даним позовом до суду не як представник інтересів територіальної громади, а як член територіальної громади села Грушвиця Перша Рівненської області, тобто як суб`єкт права власності на відповідні приміщення, щодо яких відповідач прийняв рішення про приватизацію. Позивач доводить, що прийняття рішення всупереч інтересам громади та вимог законодавства може бути підставою для його оскарження будь-яким жителем відповідної територіальної громади.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2025 ухвалу Господарського суду Рівненської області від 28.04.2025 було скасовано в частині відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову щодо приміщення за адресою: м.Рівне, вул.С.Петлюри, 26. Прийнято в цій частині нове судове рішення, яким заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково. До набрання законної сили рішенням Господарського суду Рівненської області по справі № 918/360/25 накладено арешт на адміністративний будинок, що розташований за адресою: м.Рівне, вул.С.Петлюри, 26.
17.07.2025 від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 22.07.2025 підготовче засідання у справі призначено на 18.08.2025.
15.08.2025 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить залучити Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД Ремарк» до участі в справі як співвідповідача, а також доповнює позовні вимоги вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, що розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м.Рівне, вул.Поштова, буд.7, укладеного 05.06.2025 між Рівненською обласною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД Ремарк» та посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Сергатюк О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 522.
Зазначена вимога обґрунтована тим, що спірний договір укладений на підставі оскаржуваного рішення Рівненської обласної ради від 28.03.2025 № 1079, отже не відповідає інтересам територіальної громади Рівненської області, тому підлягає визнанню недійсним на підставі статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України.
15.08.2025 від позивача надійшла заява про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просить накласти арешт на нежитлові приміщення, що розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м.Рівне, вул.Поштова, 7.
Заява про забезпечення позову мотивована тим, що вказані нежитлові приміщення вже вибули з власності територіальної громади Рівненської області та можуть бути відчужені їх новим власником, що у такому разі істотно утруднить відновлення порушеного права власності територіальної громади у разі задоволення позову, оскільки призведе до необхідності нових позовів до нових власників майна, що не відповідає принципу пропорційності господарського судочинства.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 15.08.2025 заяву позивача про забезпечення позову прийнято до розгляду та призначено до розгляду у судовому засіданні на 18.08.2025.
15.08.2025 від позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про закриття провадження у справі.
У підготовче засідання 18.08.2025 з`явились представники сторін, представник третьої особи не з`явився.
У підготовчому засіданні 18.08.2025 судом було відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі та, після перерви, проголошено вступну та резолютивну частини ухвали про передачу справи за виключною підсудністю.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 18.08.2025 матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Рівненської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Благодійна організація «Фонд Руєвит», про визнання протиправним та скасування рішень передано за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2025, справу № 918/360/25 передано для розгляду судді Капцовій Т.П.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 суддею Капцовою Т.П. прийнято справу № 918/360/25 до свого провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27.10.2025, прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову та залучено до участі в справі Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД Ремарк» як співвідповідача, а також, серед іншого, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено.
19.09.2025 від відповідача-1 надійшли додаткові письмові пояснення, у яких відповідач-1 зауважив, що позивач не довів порушення його прав та/або законних інтересів спірним договором.
29.09.2025 від позивача надійшла заява про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 заяву позивача про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції задоволено.
21.10.2025 від відповідача-1 надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2025 заяву відповідача-1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.
У підготовче засідання 27.10.2025 з`явились представники позивача та відповідача-1, представники відповідача-2 та третьої особи не з`явилися.
У підготовчому засіданні 27.10.2025 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 04.12.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2025 відповідача-2 та третю особу було повідомлено про те, що підготовче засідання призначено на 04.12.2025.
21.11.2025 від відповідача-1 надійшла заява про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 заяву відповідача-1 про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції задоволено.
У підготовче засідання 04.12.2025 з`явились представники позивача та відповідача-1, представники відповідача-2 та третьої особи не з`явилися.
У підготовчому засіданні 04.12.2025 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.01.2026.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 відповідача-2 та третю особу було повідомлено про те, що підготовче засідання призначено на 15.01.2026.
У судове засідання 15.01.2026 з`явилися представники позивача та відповідача-1, представники відповідача-2 та третьої особи не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання відповідач-2 та третя особа були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи містяться повідомлення про доставлення процесуального документа до електронного кабінету відповідача-2 та адресоване третій особі поштове відправлення №R067051854478, яке відповідно до довідки оператора поштового зв`язку 16.12.2025 було повернуто до суду у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась і їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з приписами частини 7 статті 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.
Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Сам лише факт не отримання особою кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою учасника справи щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.
Суд також звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси учасників справи є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.
Таким чином, про розгляд Господарським судом міста Києва справи № 918/360/25 третя особа вважається повідомленою належним чином.
У судовому засіданні 15.01.2026 представник позивача надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача-1, також, надав суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечував з підстав наведених у відзиві та іншій заяві по суті справи.
У судовому засіданні 15.01.2026 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

09.09.2022 на 13 сесії Рівненської обласної ради 8 скликання було прийнято рішення № 547 «Про внесення змін до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області, що підлягають приватизації», пунктом 1 якого внесено зміни (доповнення), що додаються, до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області, що підлягають приватизації, затвердженого рішенням обласної ради від 27.07.2018 № 1048 зі змінами.
Згідно з пунктом 5 додатку до вказаного рішення перелік доповнено нежитловими приміщеннями першого поверху загальною площею 206,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м.Рівне, вул.Поштова, 7.
28.03.2025 на 29 сесії Рівненської обласної ради 8 скликання було прийнято наступні рішення:
1) № 1077 «Про внесення змін до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області, що підлягають приватизації», пунктом 1 якого внесено зміни (доповнення) до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області, що підлягають приватизації, затвердженого рішенням обласної ради від 27.07.2018 № 1048 зі змінами, а саме включено адміністративний будинок, що знаходиться за адресою: м.Рівне, вул.С.Петлюри, 26;
2) № 1078 «Про приватизацію (відчуження) адміністративного будинку, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області та розташований за адресою: м.Рівне, вул.С.Петлюри, 26», пунктом 1 якого вирішено здійснити приватизацію (відчуження) адміністративного будинку, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області, обліковується на балансі комунального підприємства «Управління майновим комплексом» Рівненської обласної ради та розташований за адресою: м.Рівне, вул.С.Петлюри, 26, шляхом продажу на аукціоні без умов;
3) № 1079 «Про приватизацію (відчуження) нежитлових приміщень, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області та розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м.Рівне, вул.Поштова, 7», пунктом 1 якого вирішено здійснити приватизацію (відчуження) нежитлових приміщень загальною площею 206,2 кв.м., що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області, обліковуються на балансі комунального підприємства «Управління майновим комплексом» Рівненської обласної ради та розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м.Рівне, вул.Поштова, 7, шляхом продажу на аукціоні без умов.
05.06.2025 між Рівненською обласною радою (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД Ремарк» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Сергатюк О.В., зареєстрований в реєстрі за № 522 (далі - Договір), згідно з пунктом 1.1 якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю, який є переможцем електронного аукціону № SPE001-UA-20250420-41971, нежитлові приміщення, що обліковуються на балансі Комунального підприємства «Управління майновим комплексом» Рівненської обласної ради, надалі - об`єкт, та розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м.Рівне, вул.Поштова, буд.7. Предметом цього Договору є нежитлові приміщення 1 поверху, загальною площею 206,2 кв. м.
У пункті 2.1 Договору зазначено, що згідно з протоколом про результати електронного аукціону № SPE001-UA-20250420-41971, який сформовано 07.05.2025 оператором електронного майданчика Товариством з обмеженою відповідальністю «Полонекс», ціна продажу об`єкта приватизації становить 3 141 441,60 грн.
Звертаючись до суду з даним позовом, з урахуванням зміни предмета позову, позивач зазначає, що вищевказані рішення в частині приватизації об`єктів нерухомого майна по вул.С.Петлюри, 26 та вул.Поштова, 7 є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки прийняті із порушенням Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Регламенту Рівненської обласної ради. Зокрема, відповідачем не враховано загальний інтерес територіальних громад Рівненської області у збереженні майна у комунальній власності та його подальшому використанні, рішення прийняті не прозоро та без врахування всіх обставин, які є істотними - в ході всього процесу прийняття рішень так і не було надано відповідь про вартість утримання майна, не було проведено технічне обстеження об`єктів, не надано інформацію про вартість ремонту приміщень та наявність/відсутність відповідних коштів в бюджеті, не враховано суспільну думку, не вживались заходи щодо передачі майна в оренду тощо.
Оскільки Договір укладений на підставі оскаржуваного рішення Рівненської обласної ради від 28.03.2025 № 1079, він також не відповідає інтересам територіальної громади Рівненської області, тому підлягає визнанню недійсним на підставі статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач-1 посилається на дві групи обставин:
1) підготовка та прийняття обласною радою спірних рішень відбувалась з дотриманням вимог законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про приватизацію державного і комунального майна» та Регламенту Рівненської обласної ради, тому вважає, що підстави для визнання їх протиправними та їх скасування, як і підстави для визнання недійним Договору - відсутні;
2) позивач є депутатом Рівненської обласної ради і не має повноважень представляти інтереси територіальної громади, Відповідач зазначає, що відповідні ради, а не окремі депутати, є представницькими органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією та законами України. Більше того, відповідач вважає, що позивач не довів порушення його конкретних індивідуальних прав чи інтересів внаслідок прийняття спірних рішень та укладення Договору, що також є підставою для відмови в задоволенні позову.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
У цьому контексті варто зауважити, що в силу частини 1 статті 30 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» спори щодо приватизації державного або комунального майна, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, крім випадків, коли сторони погодили передачу таких спорів на вирішення міжнародному комерційному арбітражу відповідно до частини дванадцятої статті 26 цього Закону.
Наведеному кореспондує пункт 2 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо приватизації майна.
Спосіб, який обрав позивач для захисту порушених прав, не змінює правової природи спору, який виник щодо порушення умов та процедури приватизації спірного майна, тому твердження відповідача-1 про непідсудність цього спору господарському суду є помилковими.
Наведене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 12.05.2020 у справі № 925/308/18, на який слушно посилається позивач.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Судом встановлено, що Стасюк Роман Павлович є депутатом Рівненської обласної ради VIII скликання та членом постійної комісії Рівненської обласної ради з питань бюджету, фінансів та податків, яка рекомендувала голові обласної ради зняти з розгляду сесії обласної ради на довивчення питання про приватизацію (відчуження) нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області, розташованого за адресами: м.Рівне, вул.С.Петлюри, 26 та м.Рівне, вул.Поштова, 7.
Як зазначає позивач, підставою звернення до суду із цим позовом є порушення його майнових прав як члена територіальної громади села Грушвиця Перша Рівненської області, а отже суб`єкта права власності на відповідні приміщення, щодо яких відповідачем-1 прийнято рішення про приватизацію.
Натомість позовна заява мотивована виключно процедурними аспектами прийняття рішень та широким полем розсуду (дискреції) відповідача як власника об`єктів приватизації, який він використав усупереч інтересам громади.
Відповідно до частин 1, 2, 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради є повноважним і рівноправним членом відповідної ради - представницького органу місцевого самоврядування. Депутат місцевої ради відповідно до цього Закону наділяється всією повнотою прав, необхідних для забезпечення його реальної участі у діяльності ради та її органів. 
Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» у виборчому окрузі депутат місцевої ради має право:
1) офіційно представляти виборців свого виборчого округу та інтереси територіальної громади в місцевих органах виконавчої влади, відповідних органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах і організаціях незалежно від форми власності з питань, що належать до відання органів місцевого самоврядування відповідного рівня;
2) брати участь з правом дорадчого голосу у засіданнях інших місцевих рад та їх органів, загальних зборах громадян за місцем проживання, засіданнях органів самоорганізації населення, що проводяться в межах території його виборчого округу;
3) порушувати перед органами і організаціями, передбаченими пунктом 1 частини першої цієї статті, та їх посадовими особами, а також керівниками правоохоронних та контролюючих органів питання, що зачіпають інтереси виборців, та вимагати їх вирішення;
4) доступу до медіа комунальної форми власності з метою оприлюднення результатів власної депутатської діяльності та інформування про роботу ради в порядку, встановленому відповідною радою;
5) вносити на розгляд органів і організацій, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, та їх посадових осіб пропозиції з питань, пов`язаних з його депутатськими повноваженнями у виборчому окрузі відповідно до закону, брати участь у їх розгляді.
При здійсненні депутатських повноважень депутат місцевої ради має також право: 1) на депутатське звернення, депутатський запит, депутатське запитання; 2) на невідкладний прийом; 3) вимагати усунення порушень законності і встановлення правового порядку (частина 2 статті 11 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад»).
Відповідно до частин 1, 2 статті 19 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради користується правом ухвального голосу з усіх питань, що розглядаються на засіданнях ради та її органів, до складу яких він входить. Депутат місцевої ради набуває права ухвального голосу з моменту визнання його повноважень. Кожний депутат місцевої ради у раді та її органах, до складу яких він входить, має один голос. Депутат місцевої ради, який не входить до складу відповідного органу ради, може брати участь у його роботі з правом дорадчого голосу. Депутат місцевої ради має право: 
1) обирати і бути обраним до органів відповідної ради;
2) офіційно представляти виборців у відповідній раді та її органах;
3) пропонувати питання для розгляду їх радою та її органами;
4) вносити пропозиції і зауваження до порядку денного засідань ради та її органів, порядку розгляду обговорюваних питань та їх суті;
5) вносити на розгляд ради та її органів пропозиції з питань, пов`язаних з його депутатською діяльністю;
6) вносити на розгляд ради та її органів проекти рішень з питань, що належать до їх відання, поправки до них;
7) висловлюватися щодо персонального складу утворюваних радою органів і кандидатур посадових осіб, які обираються, призначаються або затверджуються радою;
8) порушувати питання про недовіру сільському, селищному, міському голові, розпуск органів, утворених радою, та звільнення посадових осіб місцевого самоврядування;
9) брати участь у дебатах, звертатися із запитами, ставити запитання доповідачам, співдоповідачам, головуючому на засіданні;
10) вносити пропозиції про заслуховування на пленарному засіданні ради звіту чи інформації будь-якого органу або посадової особи, підзвітних чи підконтрольних раді, а також з питань, що віднесені до компетенції ради, інших органів і посадових осіб, які діють на її території;
11) порушувати в раді та її органах питання про необхідність перевірки роботи підзвітних та підконтрольних раді органів, підприємств, установ, організацій;
12) виступати з обґрунтуванням своїх пропозицій та з мотивів голосування, давати довідки;
13) ознайомлюватися з текстами виступів у стенограмах чи протоколах засідань ради та її органів до їх опублікування;
14) оголошувати на засіданнях ради та її органів тексти звернень, заяв, пропозицій громадян або їх об`єднань, якщо вони мають суспільне значення;
15) об`єднуватися з іншими депутатами місцевої ради в депутатські групи, фракції, які діють відповідно до регламенту ради.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 803/413/18 викладено висновки про те, що правовий статус депутата місцевої ради як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого органу та рівноправного члена місцевої ради, а також гарантії депутатської діяльності визначені та встановлені Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про статус депутатів місцевих рад». Відповідно до зазначених положень законів депутат місцевої ради має право реалізувати свої права щодо внесення пропозицій для розгляду їх радою та її органами, пропозицій і зауважень до порядку денного засідань ради та її органів, порядку розгляду обговорюваних питань та їх суті, на розгляд ради та її органів пропозицій з питань, пов`язаних з його депутатською діяльністю. Саме у такий спосіб депутат місцевої ради реалізує своє право на участь у діяльності ради та у прийнятті радою відповідних рішень. Отже, підсумовуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що депутат ради законодавчо не наділений правом здійснювати представництво інтересів територіальної громади в судах. Нормами чинного законодавства для депутата встановлений особливий спосіб впливу як на прийняття рішень органом місцевого самоврядування, так і на життя мешканців відповідної адміністративно-територіальної одиниці.
Право захищати інтереси територіальної громади (або її окремих представників) у суді може бути реалізоване шляхом представництва. Водночас депутат місцевої ради не уповноважений представляти в судах інтереси такої ради або інтереси утворених нею комісій, або інтереси виборців інакше, ніж поза відносинами представництва. Отже, депутат ради законодавчо не наділений правом здійснювати представництво інтересів територіальної громади в судах. Водночас Конституцією та законами України не встановлено обмежень для депутатів місцевих рад на звернення до суду за захистом їхніх індивідуальних прав, у тому числі тих, які випливають зі статусу депутата місцевої ради.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.04.2021 у справі № 580/240/20.
Суд відзначає, що позивач у відповіді на відзив посилається на правові висновки, нібито сформовані Верховним Судом у постанові від 14.03.2023 у справі № 140/13065/21, про те, що «прийняття рішення всупереч інтересам громади та вимог законодавства може бути підставою для його оскарження будь-яким жителем відповідної територіальної громади до адміністративного суду», хоча Верховний Суд фактично таких висновків не робив. Згідно з висновком Верховного Суду, що викладений у вищенаведеній постанові: прийняття рішення всупереч інтересам громади може бути підставою для оскарження такого рішення у судовому порядку.
Суд враховує, що у постанові від 11.08.2020 у справі № 187/687/16-а Верховний Суд виснував, що у випадку, якщо порушуються права територіальних громад, то будь-який із членів таких громад має право оскаржити відповідну дію чи рішення суб`єкта владних повноважень у суді, оскільки порушення прав місцевого самоврядування неминуче призводить до порушення прав кожного жителя відповідного муніципального утворення.
Проте вказаний висновок викладено за відмінних обставин від справи, що розглядається, а саме у спорі щодо об`єднання територіальних громад, що апріорі стосується усіх членів громад, що об`єднуються.
Натомість, як вже зазначав суд, підставою для звернення позивача із позовом є порушення його майнових прав як члена територіальної громади, щодо майна якої було прийнято рішення про приватизацію.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові та службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їхнє порушення.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їхнє порушення.
Однак позивачем не наведено жодних обставин щодо порушення його майнових прав та/або інтересів прийняттям спірних рішень та укладенням Договору, а встановлені обставини не вказують на порушення конкретних індивідуальних прав позивача.
Також варто зауважити, що в якості правової підстави для визнання недійсним Договору позивач посилається на статтю 228 Цивільного кодексу України, першим реченням частини 3 якої передбачено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Водночас частина 3 статті 228 Цивільного кодексу України визначає особливий правовий наслідок недійсності договору, який суперечить інтересам держави і суспільства та застосування якого ставиться в залежність від наявності умислу у сторін, зокрема: 1) при наявності умислу в обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного; 2) при наявності умислу лише в однієї зі сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Беручи до уваги викладене, суд вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним Договору відповідно до положень частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, оскільки позивач не є особою, яка наділена повноваженнями на звернення до суду із позовом в інтересах держави і суспільства.
Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. У разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватися до оцінки позовних вимог на предмет їх обґрунтованості. Наведений висновок є сталим у практиці Верховного Суду (див. постанови Верховного Суду від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20, від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 26.03.2019 у справі № 910/13908/17, від 11.11.2025 у справі № 910/13150/24).
Отже, встановивши те, що спірні рішення Рівненської обласної ради, щодо визнання протиправними та скасування яких позивачем подано позов, як і Договір, який позивач просить визнати недійсним, не порушують прав та/або законних інтересів позивача, суд не вбачає підстав вдаватися до оцінки ефективності та/або належності обраного позивачем способу захисту, адже відсутність порушення прав та/або законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові, незалежно від інших, установлених судом обставин.
Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Підсумовуючи вищенаведене, зважаючи на обставини, встановлені під час розгляду справи, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.
Витрати по сплаті судового збору за подання позову в розмірі 9 689,60 грн покладаються на позивача у відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позов не підлягає задоволенню.
Згідно з частиною 9 статті 145 Господарського процесуального кодексу України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, заходи забезпечення позову, вжиті постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 09.07.2025 у справі № 918/360/25, підлягають скасуванню.
Водночас, як встановлено судом, постановою Верховного Суду від 15.12.2025 було скасовано постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2025 у справі № 918/360/25, а ухвалу Господарського суду Рівненської області від 28.04.2025 в цій справі залишено в силі.
Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.01.2026.

Суддя Т.П. Капцова