ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/2374/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
Позивач просить суд:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати «винагороди» відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року №18 за період з 01 серпня 2022 року по 28 лютого 2025 року за час виконання бойових завдань та (або) за час безперервного лікування в закладах охорони здоров`я у зв`язку із отриманням поранення (контузії, травми, каліцтва);
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити «винагороду» відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року №18 за період з 01 серпня 2022 року по 28 лютого 2025 року за час виконання бойових завдань та (або) за час безперервного лікування в закладах охорони здоров`я у зв`язку із отриманням поранення (контузії, травми, каліцтва) із здійсненням компенсації сум податку на доходи фізичних осіб згідно з постановою Кабінету Міністрів України №44;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та нарахувати і виплатити компенсацію на відповідний рахунок;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 оподаткувати нараховану суму належного грошового забезпечення за ставкою військового збору 1,5%.
Позов обґрунтовано тим, що в період проходження військової служби в особовому складі військової частини НОМЕР_1 з 01 серпня 2022 року по 28 лютого 2025 року позивачу протиправно не виплачувалась винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року №18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських». Позивач вважає, що попри зупинення дії абзацу 3 пункту 1 названої Постанови законодавцем не було призупинено дію абзацу 1 та 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року №18, якою встановлено винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду в розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів України та Міністерством економіки, у межах бюджетних призначень пропорційно часу участі в антитерористчній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду.
Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи; задоволено клопотання позивача про витребування доказів; витребувано докази у відповідача та встановлено строк для їх подання.
Відповідач, заперечуючи проти позову, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав про безпідставність заявлених позивачем вимог, оскільки починаючи з дати введення воєнного стану в Україні (24 лютого 2022 року) запроваджено нову систему виплат грошового забезпечення та винагород військовослужбовцям. Зокрема, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року №18 винагорода не виплачується у зв`язку із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, якою зупинено дію постанови від 20 січня 2016 року №18 до припинення або скасування воєнного стану. Просив суд відмовити в задоволенні позову.
Правом подати відповідь на відзив позивач (його представник) не скористався.
Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши повідомлені обставини, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач перебував на військовій служби в особовому складі військової частини НОМЕР_1 з серпня 2022 року по 28 лютого 2025 року та продовжує проходити військову службу станом дату звернення до суду з цим позовом. 
17 квітня 2025 року представник позивача звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з адвокатським запитом, в якому просив, зокрема, надати інформацію щодо здійснених ОСОБА_1 виплат грошового забезпечення з одночасним наданням карток його особового рахунку за 2022-2025 роки із зазначенням нарахованого та виплаченого грошового забезпечення (щомісячних основних та щомісячних додаткових виплат, одноразових додаткових виплат, у тому числі винагород, індексацій, компенсацій, вихідної допомоги тощо); нарахованих та утриманих податків та зборів.
Листом від 02 травня 2025 року №1366/5 відповідач повідомив позивача, зокрема, про те, що відповідно до абзацу 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №18 від 20 січня 2016 року винагорода виплачується в порядку та розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки, у межах бюджетних призначень пропорційно часу участі в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду. Разом з цим з 24 лютого 2022 року в Україні не виплачується винагорода за постановою Кабінету Міністрів України №18 від 20 січня 2016 року, оскільки така була зупинена до припинення або скасування воєнного стану відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, якою на період дії воєнного стану запроваджено нову систему виплат. Зокрема, військовослужбовцям, поліцейським та іншим особам, зазначеним у постанові №168, виплачується додаткова винагорода у розмірі 30000,00 грн щомісячно. Тим, хто бере безпосередню участь у бойових діях або забезпечує національну безпеку та оборони, розмір цієї винагороди збільшується до 100000,00 грн на місяць, пропорційно часу участі. Відповідно, з 2022 року діє нова система виплат, а тому Постанова №18 від 20 січня 2016 року не застосовується.
Вважаючи, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року №18, за період з 01 серпня 2022 року по 28 лютого 2025 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 листопада 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з пунктами другим-третім статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзаци перший, другий пункту 4 статті 9 Закону №2011-XII).
20 січня 2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських» (далі – Постанова №18).
Так, пунктом 1 вказаної постанови встановлено, що за час участі у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується винагорода в порядку, визначеному керівниками відповідних державних органів за:
- безпосередню участь в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду, - в розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки, у межах бюджетних призначень пропорційно часу участі в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду (абзац другий пункту 1 Постанови №18);
- створення безпечних умов виконання бойових завдань та збереження життя і здоров`я під час участі в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях - в розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів (абзац третій пункту 1 Постанови №18).
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Пунктами 2 та 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Кабінету Міністрів України невідкладно: 1) ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні; 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.
На момент виникнення спірних у цій справі відносин, як станом і на час розгляду судом цієї адміністративної справи, строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Відповідно до статті 1 Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Статтею 16 Закону №389-VIII передбачено, що за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку указом Президента України, утворені відповідно до законів України військові формування залучаються разом із правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних із запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №168, яка набрала чинності 24 лютого 2022 року та якою запроваджено нову систему виплат грошового забезпечення, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил України на період дії воєнного стану.
Водночас пунктом 4 Постанови №168 зупинено до припинення або скасування воєнного стану дію абзацу третього пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 р. №18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських».
Отже, у зв`язку з прийняттям Постанови №168 норми Постанови №18 зупинено і, відповідно, не підлягають застосуванню з дати введення в Україні воєнного стану (24 лютого 2022 року), до припинення або скасування воєнного стану.
Посилання позивача на дію положень абзацу 1 та 2 пункту 1 Постанови №18, у зв`язку з чим він вважає, що за період служби з 01 серпня 2022 року по 28 лютого 2025 року відповідач був зобов`язаний нараховувати та виплачувати винагороду, передбачену саме Постановою №18, суд оцінює критично, адже такі не свідчить про наявність у позивача права на отримання винагороди, встановленої Постановою №18, оскільки протягом спірного у даній справі періоду по всій території України діяв воєнний стан, а, відтак, питання, пов`язані з нарахуванням та виплатою додаткової винагороди протягом дії воєнного стану, у тому числі військовослужбовцям Збройних Сил України, підлягають вирішенню із застосуванням положень Постанови №168, якою і було запроваджено нову систему виплат військовослужбовцям.
Водночас суд зауважує, що згідно із змістом позову такий не містить жодних доводів щодо ненарахування та не виплати (або виплати у неналежному розмірі) позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, за час проходження служби з 01 серпня 2022 року по 28 лютого 2025 року.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про недопущення відповідачем протиправних дій по відношенню до позивача, які, на думку останнього, полягають у ненарахуванні та невиплаті винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року №18, за період служби з 01 серпня 2022 року по 28 лютого 2025 року.
Тому заявлені позовні вимоги щодо визнання протиправними оскаржуваних дій відповідача не підлягають задоволенню.
Оскільки заявлені у позові вимоги зобов`язального характеру є похідними від вимог про визнання протиправними дій, у задоволенні яких суд відмовляє з огляду на їх безпідставність, то і такі вимоги позову задоволенню не підлягають.
Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів обґрунтованість заявлених вимог. Натомість доводи відзиву свідчать про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача.
Отже, позов задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 27 січня 2026 року.

Повне найменування учасників справи: позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя О.П. Лелюк