Справа № 643/3515/24
Провадження № 2/643/172/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2026   м. Харків 
Салтівський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді Осадчого О.В.,
за участі секретаря судових засідань - Андрєєва Я.Д.,
представника позивача - Лигозуба Р.Ю.,
представника відповідача - Токаренко С.І.,
представника третьої особи - ОСОБА_9,
розглянувши у судовому засіданні у приміщенні суду у м. Харків в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , треті особи - Військова частина НОМЕР_2 , Військова частина НОМЕР_3 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , звернулась до суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_3 , треті особи - Військова частина НОМЕР_2 , Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.
В обґрунтування позовних вимоги зазначено, що 09.06.2023 сталася ДТП за участю водіїв - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на території Салтівського району м. Харкова. Постановою Московського районного м. Харкова від 21.06.2023 ОСОБА_2 визнано винним у зазначеній ДТП. ОСОБА_2 є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_2 , у подальшому прикомандирований до ВЧ НОМЕР_1 та 09.06.2023 був прикомандирований до ВЧ НОМЕР_3 , дорожньо-транспортна пригода останнім скоєна на службовому автомобілі. ОСОБА_1 у позові зазначає, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент пригоди застрахована не була, у зв`язку з чим позивач звернулася до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про отримання регламентної виплати за рахунок коштів фонду захисту потерпілих та отримала виплату у максимально можливому розмірі 160000,00 грн. Проте, ОСОБА_1 зазначає про наявність невідшкодованої матеріальної шкоди, яка становить 182635,57 грн., тому звертається до суду з указаним позовом з метою захисту порушеного права.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2024 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.
Від представника третьої особи Військової частини НОМЕР_2 надійшли письмові пояснення по справі, в яких зазначено, що не визнають обставини вини ОСОБА_2 у вчиненні ДТП. Звіт №10/06/2023Р від 27.06.2023 не може братися до уваги, як допустимий доказ, оскільки не може підтверджувати ті обставини, на які посилається позивач. Вартість транспортного засобу, який було пошкоджено та /або знищено внаслідок ДТП прямо не відповідає сумі збитків вказаних у Звіті спеціаліста - товарознавця №10/06/2023Р від 27.06.2023 року, який, як доказ не може бути використаний для доведення відповідних обставин, оскільки з метою встановлення реального розміру шкоди необхідно проводити експертне дослідження збитків, за умови повідомлення експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за ст 384 КК України. Наявний в матеріалах справи звіт не відповідає імперативним вимогам закону та підзаконним нормативно - правовим актам. Неможливо однозначно встановити відповідальну особу за завдання шкоди, оскільки Військова частина НОМЕР_3 та Військова частина НОМЕР_1 мали належні правові підстави володіти транспортним засобом, як особа, у розпорядженні якої перебуває військовозобов`язаний, якому ввірено транспортний засіб, так і володілець майна.
Від представника третьої особи Військової частини НОМЕР_1 надійшли письмові пояснення по справі, в яких зазначено, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт виконання ОСОБА_2 трудових (службових) обов`язків на момент вчинення ДТП. Твердження позивача про виконання ОСОБА_2 службових обов`язків є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підтверджуються належними, допустимими доказам. В матеріалах справи наявні документи, що підтверджують вину ОСОБА_2 у вчиненні ДТП та він є відповідальною особою за відшкодування матеріальної шкоди, а тому просять відмовити у задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Від представника відповідача Військової частини НОМЕР_3 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що власником транспортного засобу SCANIA SBA111А 134 д.н.з НОМЕР_4 є військова частина НОМЕР_1 . Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №88 від 08.06.2023 транспортний засіб SCANIA був переданий під звіт та закріплений за солдатом ОСОБА_2 . Військовослужбовець ОСОБА_2 не перебував у трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_3 , шкода була заподіяна останнім під час виконання обов`язків військової служби, а не службових обов`язків. Позивач помилково зазначає про економічну недоцільність ремонту, посилаючись на вартість відновлювального ремонту автомобіля без врахування коефіцієнту фізичного зносу, а тому повністю заперечують проти задоволення позовних вимог. 
На адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій окрім іншого, заначено, що відповідач порівнює ринкову вартість КТЗ з вартістю відновленого ремонту з урахуванням зносу, тоді як для визначення економічної доцільності/недоцільності відновлення ТЗ ринкову вартість КТЗ слід порівнювати з вартістю відновлювального ремонту (без зносу). Вартість відновленого ремонту перевищує ринкову вартість автомобіля.
Від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про витребування доказів.
03.07.2024, 06.09.2024 від позивача на адресу суду надійшло клопотання про долучення доказів.
Позивач ОСОБА_1 надала до суду клопотання про заміну неналежного відповідача.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова витребувано докази по справі.
На виконання Ухвали суду про витребування доказів від МТСБУ надійшов Звіт про оцінку вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 4273-IX від 26.02.2025 змінено найменування Московського районного суду міста Харкова на Салтівський районний суд міста Харкова.
Від представника третьої особи Військової частини НОМЕР_1 Даценка Д. надійшли заперечення проти клопотання позивача про заміну неналежного відповідача.
Ухвалою суду від 26.08.2025 змінено первісного відповідача - військову частину НОМЕР_3 на належного відповідача - Військову частину НОМЕР_1 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору військову частину НОМЕР_3 .
Від представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено , що Звіт №10/06/2023Р складений без дотриманням вимог Закону України від 12.07.2001 №2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». ОСОБА_2 на момент ДТП не перебував з військовою частиною НОМЕР_1 у трудових (службових) обов`язках, останній є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 та на момент ДТП був відряджений до Військової частини НОМЕР_3 .Дорожній лист №18343 від 09.06.2023 видавався військовою частиною НОМЕР_1 з метою виконання завдань у військовій частині НОМЕР_3 , також він є підставою для списання, визначення економії (перевитрачення) пального та обліку виконаної роботи автомобілем.
Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 23.09.2025 долучено до матеріалів справи докази, закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.
Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лизогуба Романа Юрійовича через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про скасування режиму «ДСК» та витребувати у військових частин НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 матеріали службового розслідування та висновок службового розслідування щодо ДТП.
Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 02.12.2025 клопотання представника позивача задоволено частково.
На виконання ухвали суду від 02.12.2025 від представника військової частини НОМЕР_3 надійшли пояснення по справі, в яких зазначено, що службове розслідування щодо ДТП, яка сталася 09.06.2023 за участю ОСОБА_2 не проводилось.
10.12.2025 від представника відповідача військової частини НОМЕР_1 Токаренка Сергія Ігоровича, на виконання ухвали суду, надійшли матеріали службової перевірки щодо ДТП.
Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Лизогуб Р.Ю., у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові.
Представник відповідача Токаренко С.І. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.
Представник третьої особи військової частини НОМЕР_3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.
Представник третьої особи військової частини НОМЕР_2 у судове засідання не з`явився.
Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.
Заслухавши сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Постановою Московського районного суду м. Харкова від 21.06.2023 року встановлено, що 09.06.2023 року о 10год. 35 хв. в м. Харків, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом SCANIA SBA111A 134 д.н.з. НОМЕР_4 по Салтівському Шосе, 47/2, не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати можливість постійно контролювати та безпечно керувати транспортним засобом, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого здійснив наїзд на транспортний засіб Nissan Leaf д.н.з. НОМЕР_5 під керуванням водія ОСОБА_1 , чим заподіяв матеріальну шкоду та порушив п.п. 12.1, 13. ПДР України. Даною постановою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова набрала чинності 02.07.2023 року.
Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, яка набрали законної сили є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 Військова частина НОМЕР_1 є володільцем автомобіля SCANIA SBA111A 134, державний номерний знак НОМЕР_4 .
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 23.05.2023 №124-ст відправлено у відрядження до військової частини НОМЕР_3 згідно доручення першого заступника командира військової частини НОМЕР_7  від 21.05.2023 №222/ДЛ/2009 з 23 травня по 19 червня 2023 року солдата ОСОБА_2 машиніста екскаватора військової частини НОМЕР_2 .
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.06.2023 №141-ст вважати такими, що прибули та приступили до виконання службових обов`язків з відрядження з військової частини НОМЕР_3 , зокрема солдата ОСОБА_2 , машиніста екскаватора військової частини НОМЕР_2 . 
Відповідно до посвідчення про відрядження військової частини НОМЕР_1 від 23.05.2023 солдата ОСОБА_2 відряджено до військової частини НОМЕР_3 , терміном відрядження 30 діб з 23 травня 2023 року до окремого розпорядження.
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по технічній частині) від 08.06.2023 №88 про закріплення автомобільної техніки за водіями, автомобіль SCANIA SBA111A 134, державний номерний знак НОМЕР_4 передано під звіт та закріплено за солдатом ОСОБА_2 .
З дорожнього листа №18343 від 09 червня 2023 року вбачається, що він виданий військовою частиною НОМЕР_1 , маршрут руху - службове відрядження, водієм зазначено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , технічний стан перевірив начальник КТП ОСОБА_10 09 червня 2023 року. 
На підставі рапорту начальника бази технічного та транспортного забезпечення ОСОБА_6 від 13.06.2023, в якому останній просить провести службове розслідування за фактом пошкодження службового автомобіля SCANIA SBA111A 134, державний номерний знак НОМЕР_4 у зв`язку з ДТП, що сталося 09.06.2023. Автомобілем керував військовослужбовець, прикомандирований до бази технічного та транспортного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_2 , машиніст екскаватора військової частини НОМЕР_2 , проведено службове розслідування військовою частиною НОМЕР_1 від 30.06.2023 Акт №1751/1.
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.
Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) сформульовано висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.
Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, та у постановах Верховного Суду: від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц
Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (із змінами внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №7 від 08 липня 1994 року, №11 від 30 вересня 1994 року, №15 від 25 травня 1998 року, №9 від 24 жовтня 2003 року) / далі Постанова від 27.03.1992 року /вказано, що під власником джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав.
Крім того, надано приблизний перелік власників джерел підвищеної небезпеки до яких, зокрема, належать власники джерел підвищеної небезпеки (кооперативи, акціонерні товариства, громадяни тощо); організації, що володіють джерелами підвищеної небезпеки на праві повного господарського відання або на праві оперативного управління (державні підприємства та установи); організації та громадяни, що володіють джерелами підвищеної небезпеки на підставі відповідних договорів (договору оренди, підряду); громадяни, які мають доручення на керування транспортним засобом; організації, що володіють джерелами підвищеної небезпеки на підставі адміністративного акта про передачу їх у тимчасове користування.
Не вважається власником джерела підвищеної небезпеки та не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки, в зв`язку з трудовими відносинами з власником цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Така особа може бути притягнута до відповідальності лише самим власником джерела підвищеної небезпеки в регресному порядку, враховуючи характер відносин, які між ними склалися.
Згідно з роз`ясненнями пункту 5 зазначеної вище Постанови під час розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди за ст.1172 ЦК України суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст.1166 ЦК України, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває у трудових відносинах із цією організацією, і шкоду було заподіяно нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків незалежно від того, яким саме працівником цієї організації (постійним, сезонним, тимчасовим, за трудовим договором чи на інших умовах) вона була. Не впливають на виникнення обов`язку власника джерела підвищеної небезпеки з відшкодування заподіяної ним шкоди наступні обставини: 1) в який час було вчинено заподіяння шкоди - службовий або неслужбовий; 2) чи було джерело підвищеної небезпеки ввірено працівникові у процесі виконання ним трудових обов`язків, або він самовільно, неправомірно використав його у своїх особистих цілях.
В Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»/ далі Постанова від 01.03.2013 року/ та в узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 - 2011 роках, зазначено, що відповідачем за таких правовідносин виступають: власник транспортного засобу; винна особа-власник транспортного засобу; винна особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом; власник (власник) транспортного засобу, недбалість якого сприяла неправомірному заволодінню ним; роботодавець - за шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов`язків; страхова компанія - за шкоду, завдану застрахованою особою; батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники, чоловік (дружина) у випадках, передбачених ст. ст.1178, 1179, 1183,1186 ЦК України та ст.ст.1187, 1188 ЦК України. У свою чергу матеріальна або фактична ознака власника джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечними об`єктами. У разі, якщо управління небезпечним об`єктом передається третій особі без належного юридичного оформлення (наприклад, управління транспортним засобом без оформлення довіреності), вважається, що об`єкт не виходить із володіння його безпосереднього власника, і саме він нестиме відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто, як правило, обидві ознаки власника небезпечного об`єкта повинні мати місце, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, передане в користування органам військового управління, військовим частинам, закладам, установам та організаціям Збройних Сил України (далі - військові частини) на праві узуфрукта державного майна. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку, а також акції, частки у статутному капіталі юридичних осіб (далі - корпоративні права) тощо (в редакції на момент ДТП).
Стаття 3 вказаного Закону передбачає, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).
Відповідно до ч.2 ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
Згідно з ст. 5. Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.
Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України.
Судом встановлено, що на момент ДТП з вини ОСОБА_2 , який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, шкода відшкодовується володільцем цього джерела підвищеної небезпеки. Оскільки володільцем автомобіля є військова частина НОМЕР_1 , то шкода підлягає відшкодуванню саме цією військовою частиною на підставі ст. 1172 ЦК України. 
Суд не бере до уваги долучені до матеріалів справи, військовою частиною НОМЕР_1 , бойові розпорядження оскільки вони жодним чином не спростовують того, що ОСОБА_2 знаходився у трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 . 
Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
За правилами статей 1188, 1192 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується у розмірі реальної вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Якщо позивачу недостатньо страхового відшкодування, він має право вимоги до винної у ДТП особи на різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням (висновок Верховного Суду, висловлений в постанові від 21 березня 2018 року у справі № 333/1050/15-ц).
З наданого позивачем звіту №10/06/203Р складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_7 вбачається, що ринкова вартість досліджуваного КТЗ становить 375424,01 грн.; вартість ремонту з ПДВ становить 593458,23 грн. Отже, вартість ремонту Nissan Leaf, д.н.з. НОМЕР_5 перевищує його ринкову вартість до ДТП, тому даний автомобіль є фізично знищеним в розумінні п. 30.1 ст. 30 Закону №1961-IV.
Питання щодо шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регулюються статтею 30 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідно до п. 30.1 ст. 30 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.
Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.
Таким чином, ремонт автомобіля марки Nissan Leaf д.н.з. НОМЕР_5 , згідно з даними звіту №10/06/203Р, вважається економічно необґрунтованим, а отже, автомобіль вважається фізично знищеним.
Судом встановлено, що вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля в наслідок ДТП складає 375424,01грн.
Вартість автомобіля після ДТП в пошкодженому стані складає 32788,44 грн, що підтверджується Додатком до звіту №10/06/2023Р від 27.06.2023 року.
Таким чином, сума матеріальних збитків завдана позивачу внаслідок пошкодження автомобіля становить 342635,57 грн (різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди). 
Частину збитків у максимально можливому розмірі у сумі 160000 грн сплатило МТСБУ, а тому частка невідшкодованої матеріальної шкоди становить 182635,57 грн.
Що стосується доводів представника відповідача щодо врахування ПДВ, суд зазначає, що таке має місце у разі сплати вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу на рахунок потерпілої особи (п. 36.2 ст. 36 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») тобто у випадку коли розрахунок страхового відшкодування здійснюється на підставі ст. 29 ЗУ " Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", тоді як в даному випадку має місце фізичне знищення КТЗ і збиток розраховується за правилами ст. 30 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", як різниця між вартістю ТЗ до та після ДТП. В такому випадку спеціальним законом не передбачене відрахування ПДВ.
Щодо доводів представника відповідача відносно звіту наданого позивачем, суд зазначає наступне.
Випадки обов`язкового призначення експертизи врегульовані у статті 105 ЦПК України. Автотоварознавча експертиза не входить до обов`язкових експертиз визначених цією нормою.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.2 ст. 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч.1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Законом не встановлено обмежень щодо підтвердження розміру збитків письмовими доказами і не зазначено, що розмір збитків може бути підтверджений виключно судовою експертизою.
Звіт складений оцінювачем ОСОБА_7 , яка має кваліфікаційне свідоцтво оцінювача, сертифікат суб`єкту оціночної діяльності та свідоцтво про включення інформації про оцінювача до Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності.
Посилання представника відповідача на те, що оцінювач не був попереджений про кримінальну відповідальність при складанні звіту є безпідставними, оскільки такі вимоги встановлені тільки для висновків експертів, які складаються судовими експертами та не передбачені для оцінювачів які складають звіти про оцінку майна.
Так, вимога про попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України або за відмову від надання висновку за статтею 385 Кримінального кодексу України встановлена у абзаці чотирнадцятому пункту 4.12 розділу ІV Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998р. № 53/5. 
Проте вказана Інструкція не регулює діяльність оцінювачів і не встановлює вимог до звітів оцінювачів.
Звіт про оцінку вартості матеріального збитку №10/06/2023Р від 27.06.2023р. виконаний згідно із положеннями Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092 та відповідає критеріям належності, допустимості та достовірності, що встановлені положеннями процесуального закону.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у справі № 221/6180/16-ц від 25.07.2019р., сума матеріального збитку, заподіяного потерпілій особі, повинна бути підтверджена таким засобом доказування, як звіт про оцінку майна (акт оцінки майна), який за змістом має відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України «Про затвердження методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395).
При цьому, суд зауважує, що відповідач доказів на спростування вказаного у звіті № 10/06/2023Р від 27 червня 2023 року розміру матеріального збитку не надав, правом на подання клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи не скористався. 
Оскільки факт скоєння ДТП є беззаперечно доведений, розмір завданої шкоди під час розгляду справи не спростований і встановлений на підставі звіту про визначення вартості матеріального збитку № 10/06/2023Р від 27 червня 2023 року, складеного за результатом проведення автотоварознавчого дослідження на замовлення позивача, а відповідачем не надано відповідний висновок експерта із цього самого питання, суд виходить із встановленого в зазначеному висновку розміру майнової шкоди в сумі 375424,01 грн.
Отже, з урахуванням наведеного вище з Військової частина НОМЕР_1 на користь позивача підлягає стягненню невідшкодована матеріальна шкода в сумі 182635,57 грн.
Європейський суд з прав людини вказав , що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1826,36 грн.
Керуючись ст.ст. ст. ст. 12, 19, 76-81, 82, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_8 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_9 , майнову шкоду в розмірі 182635 (сто вісімдесят дві тисячі шістсот тридцять п`ять) гривень 57 копійок, 
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1826 (одна тисяча вісімсот двадцять шість) гривень 36 копійок.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду. 
Повний текст рішення складено 12.01.2026.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_9 
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_2 
ЄДРПОУ НОМЕР_8 
Треті особи: Військова частина НОМЕР_3 , адреса АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_10 
Військова частина НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ НОМЕР_11 

Суддя О.В. Осадчий