ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

20 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/10465/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів: Божко Л.А., Дурасової Ю.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 ( суддя Бухтіярова М.М.) в адміністративній справі №160/10465/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі – відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі – відповідач-2), в якій позивач просить:
визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області 26.03.2025 року №912230125373 щодо відмови ОСОБА_1 , як особі, що зазнала політичних репресій і в подальшому була реабілітована, у призначенні підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом “г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком;
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в
Дніпропетровській області щодо відмови мені, ОСОБА_1 , як собі, що зазнала політичних репресій і в подальшому була реабілітована, у призначенні підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом “г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснювати мені, ОСОБА_1 , виплати підвищення до пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, починаючи з 17.03.2025 року. 
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що за рішенням Національної комісії з реабілітації від 10.10.2024 його визнано реабілітованою особою та 03.02.2025 Управлінням соціального захисту населення Самарівського РДА видано посвідчення реабілітованої особи. 17.03.2025 він звернувся із заявою №460 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про призначення підвищення до пенсії відповідно до пункту “г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, надавши необхідні документи. Однак, рішенням Головного управління ПФУ у Вінницькій області від 26.03.2025 № 12230125373 відмовлено в призначенні підвищення до пенсії, посилаючись на відсутність довідки Регіональної комісії з реабілітації щодо приналежності позивача до категорії реабілітованих осіб. Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача-2 та вказує, що надаючи документи, що підтверджують мою реабілітацію за політичні репресії від тоталітарного комуністичного режиму, він просив задовольнити право на отримання підвищення до пенсії, яке надається реабілітованим особам згідно пункту “г” ст. 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, і не просив встановлення надбавки до пенсії, які передбачені іншими законами. За вказаних обставин, відповідач-2 безпідставно відмовив в призначенні підвищення до пенсії відповідно до пункту “г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” у розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком, посилаючись на Закон України “Про пенсії за особливі заслуги перед Україною” і Закону України “Про державну службу”, такі дії вважає протиправними, що порушують його право на належне пенсійне забезпечення, тому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 26.03.2025 №912230125373 про відмову в перерахунку пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 , як реабілітованій особі, підвищення до пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом “г” частини першої статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, починаючи з 17.03.2025.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору. В апеляційній скарзі зазначає, що дії управління відповідають нормам чинного законодавства, пенсія позивачу розрахована та виплачується згідно норм чинного законодавства України, отже підстави для задоволення вимог позивача відсутні.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне. 
ОСОБА_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком з 15.01.2014.
Рішенням Національної комісії з реабілітації від 10.10.2024 ОСОБА_1 , 1954 р.н., визнано реабілітованим.
03.02.2025 Управлінням соціального захисту населення Самарівського РДА позивачу видано посвідчення серії НОМЕР_1 , відповідно до якого пред`явник цього посвідчення має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”.
Згідно із розрахунком пенсії за пенсійною справою №912230125373, розмір пенсійної виплати позивача з 01.03.2025 становить 4955,52 грн. та складається з таких складових: 4601,12 грн. – основний розмір пенсії від середнього заробітку, надбавка реабілітованим по Постанові №654 п.4.2 – 54,40 грн., компенсаційна виплата 70-ти річним – 300,00 грн.
17.03.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (відділ обслуговування громадян №22) із заявою про перерахунок пенсії, в якій просив “перерахувати пенсію про підвищення згідно п.2 ст. 77 ЗУ “Про пенсійне забезпечення”.
За принципом екстериторіальності органом розгляду заяви визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
За результатом розгляду заяви позивача від 17.03.2025 рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 26.03.2025 №912230125373 відмовлено ОСОБА_1 в перерахунку пенсії.
Означене рішення відповідача-2 обґрунтоване наступним.
Згідно з п.7 статті 1 Закону України “Про пенсії за особливі заслуги перед Україною” передбачено пенсії за особливі заслуги особам, яких відповідно до Закону України “Про правовий статус та вшанування пам`яті борців за незалежність України у ХХ столітті”, визнано борцями за незалежність України у ХХ столітті та відповідно до Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” реабілітовано, із числа тих, яких за політичними або релігійними мотивами було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або репресивного органу”. 29.05.2023 Верховною Радою України прийнято Закон України № 3113-ІХ “Про внесення змін до законів України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” та “Про пенсії за особливі заслуги перед Україною” стосовно борців за незалежність України у XX столітті та деяких інших осіб”, який набирає чинності з 01.07.2023. Законом № 3113 змінено, зокрема, перелік категорій громадян України, яким встановлюється пенсія за особливі заслуги відповідно до Закону України “Про пенсії за особливі заслуги перед Україною” (далі - Закон № 1767), та розміри пенсій за особливі заслуги. Зокрема, з урахуванням внесених змін особи, які відповідно до Закону України “Про правовий статус та вшанування пам`яті борців за незалежність України у XX столітті” визнані борцями за незалежність України у XX столітті та відповідно до Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” реабілітовані, із числа тих, яких за політичними або релігійними мотивами було піддано репресіям у формі позбавлення волі (ув`язнення) або примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, набувають право на встановлення пенсії за особливі заслуги у розмірі 4200 грн. Пенсія за особливі заслуги борцям за незалежність встановлюється у строки, визначені частиною третьою статті 5 Закону № 1767, але не раніше 01.07.2023 на підставі довідок, що підтверджують вищезазначений статус осіб, виданих Регіональними комісіями, що утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі Радою міністрів Автономної Республіки Крим, головами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.
Враховуючи зазначене, оскільки заявник не надав довідку Регіональної комісії щодо приналежності його до категорії реабілітованих осіб, яким передбачено встановлення пенсії за особові заслуги відповідно до п.7 ст.1 Закону 1767, відсутні підстави встановлення пенсії за особливі заслуги згідно Закону України “Про пенсії за особливі заслуги перед Україною”.
Не погодившись з рішенням про відмову в призначенні підвищення до пенсії як особі, що зазнала політичних репресій і в подальшому була реабілітована, у розмірі, передбаченому пунктом “г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Суд апеляційної інстанції переглядаючи судове рішення та застосовуючи сталу практику Верховного суду з спірних питань, зазначає.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 17.04.1991 №962-XII (далі - Закон №962-XII), дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.
Згідно статті 1 Закону №962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.
Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.
Відповідно до статтей 3, 4 Закону №962-XII, у редакції до 05.05.2018, постановлено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями. Поновити реабілітованих в усіх громадських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
Частиною першою статті 6 Закону №962-XII, у вказаній редакції передбачено, що реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" №2325-VIII від 13.03.2018 внесено ряд суттєвих змін до Закону №962-ХІІ, а також викладено в новій редакції, зокрема, назву закону "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", преамбулу та статей 1, 3, 6 Закону №962-ХІІ.
Вказаний перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом №962-ХІІ.
Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вказаного Закону слідує, що частина перша статті 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" із змінами внесеними Законом №2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.
Відповідно до статті 6 Закону №962-XII, реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №962-XII.
Згідно пункту "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 01.11.1991 року №1788-XII, призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Частиною 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
Відповідно до пункту 6 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом №1788-ХІІ. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Нормами підпункту 2 пункту 4 Постанови №654 установлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.
Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону №1788-ХІІ, який має вищу юридичну силу, а не підпункту 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" №654 від 16.07.2008, зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.
Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у постановах від 09.04.2020 у справі №446/1525/16-а, від 04.03.2020 у справі №446/1566/16-а, від 16.01.2020 у справі №446/1535/16-а, від 24.10.2019 у справі №446/1526/16-а, від 02.10.2019 у справі №446/1542/16-а.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Національної комісії з реабілітації від 10.10.2024 ОСОБА_1 , 1954 р.н., визнано реабілітованим.
Як вбачається з Висновку Національної комісії з реабілітації про визнання особи, репресованої за рішенням позасудового репресивного органу, реабілітованою, ОСОБА_1 , 1954 р.н., був притягнутий до “суду офіцерської честі”, а надалі (у вересні 1990 р.) отримав незадовільну службову характеристику з поданням про звільнення в запас у зв`язку зі службовою невідповідністю. Відомості щодо службових якостей ОСОБА_1 кардинально відрізнялися в гіршу сторону від характеристики, яка була за рік до того. Окремо зазначалося, що ОСОБА_1 був виключений з КПРС за несплату членських внесків, і що він “ярий прихильник поглядів неформальних організацій”. На підставі зазначеного подання ОСОБА_1 наказом заступника Міністра оборони СРСР від 23.10.1990 був звільнений у запас у зв`язку зі службовою невідповідністю. Комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_1 був безпідставно звільнений з військової служби, при цьому реальним мотивом звільнення був політичний мотив, тому підлягає визнанню реабілітованим на підставі пункту 1 статті 1-2, пункту 22 статті 2 Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”, а саме, застосування до нього репресій позасудовим органом з політичних мотивів у формі позбавлення трудових прав.
Крім того, зі змісту посвідчення реабілітованого серії НОМЕР_1 від 03.02.2025 вбачається, що ОСОБА_1 має право на пільги і компенсації, встановлені Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”.
Таким чином, ОСОБА_1 є репресованою особою, яку згодом реабілітовано.
Таким чином, дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у проведенні перерахунку підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, згідно пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є протиправними, а тому право позивача на перерахунок підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком підлягає відновленню шляхом зобов`язання відповідача здійснити відповідний перерахунок пенсії позивача.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 в адміністративній справі №160/10465/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 20 січня 2026 року та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 21 січня 2026 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко 

суддя Л.А. Божко 

суддя Ю. В. Дурасова