ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65119, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" січня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/3863/25	

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., розглянувши справу
за позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (код ЄДРПОУ 38727770, 01135, м.Київ, пр.Берестейський, 14) в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Білгород-Дністровського морського порту) (код ЄДРПОУ ВП 38728376, 67700, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, 81)
до відповідача: Комунального підприємства "Білгород-Дністровськводоканал" (код ЄДРПОУ 20937068, 67701, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, пров. Водопровідний, буд. 1)
про стягнення 50245,25 грн.

Позивач Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Білгород-Дністровського морського порту) звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до відповідача Комунального підприємства "Білгород-Дністровськводоканал" про стягнення 50245,25 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем свого обов`язку щодо реєстрації податкових накладних, внаслідок чого позивач втратив право на податковий кредит з ПДВ у зазначеній сумі, що призвело до прямої фінансової шкоди для позивача у вигляді збільшеного податкового навантаження.
Ухвалою від 26.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи; запропоновано позивачу надати копію договору на послуги водопостачання та водовідведення № 157/1380 від 25.12.2009 з офіційним нотаріально посвідченим перекладом на українську мову.
10.10.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву.
15.10.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив.
31.10.2025 на виконання ухвали суду від 26.09.2025 позивачем подано до матеріалів справи копію договору на послуги водопостачання та водовідведення №157/1380 від 25.12.2009 з офіційним нотаріально посвідченим перекладом на українську мову.
Згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012 року).
Європейський суд, щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
З огляду на зазначене, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану, постійні тривалі повітряні тривоги, відсутність електроенергії та інші чинники; приймаючи до уваги навантаження суду, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа розглянута поза межами строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи.
Судове рішення підписано без його проголошення у відповідності до приписів ч.4 ст.240 ГПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, 25.12.2009 між Комунальним підприємством "Білгород-Дністровськводоканал" (далі - КП "Водоканал") та Державним підприємством "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" (далі - Абонент) було укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення №157/1380, за умовами якого КП "Водоканал" надає послуги з подачі питної води на об`єкти Абонента, а також з прийому стічних вод, що скидаються Абонентом в систему комунальної каналізації відповідно до дислокації об`єктів. 
Згідно п.3.3. договору, оплата послуг водокористування та водовідведення здійснюється щомісяця до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок КП "Водоканал".
За умовами п.5.3, договір укладено строком на три роки з 01.12.2009 по 30.11.2012.
13.06.2013 між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору, відповідно до якої, у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" а також переходом прав та обов`язків за договором №157/1380 до правонаступника - Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", внесено зміни в преамбулу договору в частині заміни сторони ДП "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" на Державне підприємство "Адміністрація морських портів України".
Додатковою угодою від 04.08.2021 було внесено зміни в п.5.3 договору та визначено, що договір набирає чинності з 01.12.2009 та діє до 04.03.2021 включно.
Як зазначає позивач, в період дії договору, в тому числі з січня 2017 по вересень 2017 та з вересня 2018 по березень 2021 Водоканал надавав Адміністрації послуги з водовідведення (далі - послуги), формував та надсилав на адресу Адміністрації рахунки та акти виконаних робіт по рахункам. Акти виконаних робіт по рахункам та виставлені рахунки за зазначений період були підписані та сплачені позивачем в повному обсязі на загальну суму 301471,37 грн., в тому числі ПДВ 20% - 50245,25 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.
Проте Водоканал у визначений період, в порушення приписів Податкового кодексу України, не складав та не реєстрував у встановлені законодавством терміни податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних.
У зв`язку з відсутністю в Єдиному реєстрі податкових накладних реєстрації податкових накладних за період з січня 2017 по вересень 2017 та у період з вересня 2018 по березень 2021 Адміністрація в березні 2019, березні 2020, квітні 2021 подавала Заяви про допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування.
Таким чином, за твердженням позивача, внаслідок відсутності реєстрації вищезазначених податкових накладних з вини відповідача, позивач втратив право на включення суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатися правом на зменшення податкового зобов`язання на загальну суму 50245,25 грн., тобто позивачем понесено збитки на зазначену суму. При цьому, строк на включення позивачем до податкового кредиту суми податку в розмірі 50245,25 грн. згідно не зареєстрованих відповідачем податкових накладних за вказаний період вже минув.
Позивач звертався до відповідача з листом від 11.11.2020 №925/12-01- 04/Вих/12, претензією від 08.02.2023 № 99/12-01-09/Вих, претензією від 20.06.2023 № 473/12-01-09/Вих, вимогою від 21.07.2025 №427/12-01-09/Вих, однак отримав лише відповідь на лист з відмовою.
Разом з тим, за даними Єдиного реєстру податкових накладних відповідачем не виписано та не направлено в ДПС на реєстрацію податкові накладні на загальну суму 301471,37 грн з ПДВ, де ПДВ складає 50245,25 грн., що підтверджується запитами на отримання відомостей з Єдиного реєстру податкових накладних та отриманими витягами з вказаного реєстру про відсутність реєстрації відповідачем податкових накладних за першою подією, складання Актів виконаних робіт по рахункам, в терміни, встановлені законодавством (пункт 201.10 статті 201 ПК України); відомостями Електронного кабінету платника податків щодо реєстрації податкових накладних за період з 28.09.2018 по 20.08.2025 за контрагентом (відповідачем), податковими деклараціями, поданими позивачем, та заявами позивача про допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування (Д8).
Також ДП "АМПУ" звернулось до центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з ВВП листом №3934/10-04-01/Вих від 08.12.2023, в якому було викладено порушення, допущені відповідачем, та з проханням надати Акти податкових перевірок. Однак отримав відповідь про необхідність звернення до контролюючих органів за основним місцем обліку контрагентів, що викладено в листі центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з ВВП №199/6/31-00-04-02-02-06 від 18.01.2024.
31.07.2024 ДП "АМПУ" звернулось до Білгород - Дністровської ДПІ ГУ ДПС в Одеській області з листом № 2330/10-04-01/Вих стосовно надання копій Актів (довідок) перевірки щодо контрагентів, в тому числі відповідача, однак жодної відповіді надано не було.
Оскільки позивач позбавлений права на віднесення до складу податкового кредиту суми ПДВ в розмірі 50245,25 грн. через не реєстрацію КП "Білгород-Дністровськводоканал" належних податкових накладних, що свідчить про наявність у діях контрагента вини, то, на переконання позивача, наявні підстави для стягнення з останнього збитків за не отриманий Адміністрацією податковий кредит в розмірі, що дорівнює сумі ПДВ по незареєстрованих податкових накладних в сумі 50245,25 грн., що і зумовило звернення до суду із даним позовом.
Заперечуючи проти задоволення позову відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що позивач не обґрунтував належним чином у позовній заяві конкретний строк, коли він вважає днем порушення його прав та інтересів і з якого починається відлік строку позовної давності для реалізації права на звернення до суду для захисту своїх прав та інтересів, які позивач вважає порушеними, по кожній податковій накладній.
На думку відповідача, може мати місце пропуску позивачем строку позовної давності, в межах якої позивач мав право на звернення до суду, однак заяву про поновлення строку на звернення до суду із зазначенням поважної причини його пропуску разом із позовною заявою позивач не надав.
Відповідач зауважує, що оскільки позивачем заявлені вимоги щодо не реєстрації відповідачем більш ніж 40 податкових накладних, складених різними датами, вбачається, що перебіг позовної давності та її сплив по кожній податковій накладній є різний. Отже, розрахунок збитків позивача є необґрунтованим, що суперечить пункту 3 частини третьої статті 162 ГПК України, у зв`язку із чим відповідач вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а відтак позов не підлягає задоволенню.
У відповіді на відзив позивач заперечив проти доводів відповідача, наполягає, що наразі строк позовної давності за заявленими вимогами не пропущено, а тому просить задовольнити позов у повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов наступних висновків.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно статті 16 ЦК України, одним із способів захисту порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів є відшкодування збитків.
Предметом розгляду у цій справі є стягнення збитків з відповідача в розмірі 50245,25 грн., внаслідок не виконання ним обов`язку з реєстрації податкових накладних.
Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
При цьому пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вини.
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Близький за змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17.
Предметом доказування у цій справі є: обставини, пов`язані з наявністю підстав для стягнення з відповідача заявленої позивачем суми збитків; обставини, пов`язані з наявністю в діях/бездіяльності відповідача повного складу господарського правопорушення, а саме: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки (збитків); 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає (п. 14 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.08.2018 у справі № 917/877/17).
При цьому доведеність протиправних дій відповідача у цій справі, з урахуванням підстав позову, потребує доведення факту порушення відповідачем правил складання та реєстрації у встановлений спосіб податкових накладних.
Доведення факту наявності збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки (п.п. 6.15, 6.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №925/1196/18).
Відповідач, у свою чергу, має довести відсутність його вини у заподіянні збитків позивачу (п. 37 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.03.22018 у справі №918/219/17).
Так, 25.12.2009 між Комунальним підприємством "Білгород-Дністровськводоканал" (далі - КП "Водоканал") та ДП "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" (далі - Абонент) було укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення №157/1380 (т.8 а.с.232-237), за умовами якого КП "Водоканал" надає послуги з подачі питної води на об`єкти Абонента, а також з прийому стічних вод, що скидаються Абонентом в систему комунальної каналізації відповідно до дислокації об`єктів. 
Згідно п.3.3. договору, оплата послуг водокористування та водовідведення здійснюється щомісяця до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок КП "Водоканал".
За умовами п.5.3, договір укладено строком на три роки з 01.12.2009 по 30.11.2012.
13.06.2013 між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору (т.1 а.с.95-96), відповідно до якої, у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" а також переходом прав та обов`язків за договором №157/1380 до правонаступника - Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", внесено зміни в преамбулу договору в частині заміни сторони ДП "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" на Державне підприємство "Адміністрація морських портів України".
Додатковою угодою від 04.08.2021 (т.1 а.с.97) було внесено зміни в п.5.3 договору та визначено, що договір набирає чинності з 01.12.2009 та діє до 04.03.2021 включно.
Означений договір не містить умови щодо обов`язку відповідача реєструвати податкові накладні, водночас суд зазначає, що факт включення у договір прямого положення про обов`язок реєстрації накладних не є обов`язковою умовою для виникнення відповідальності, оскільки такий обов`язок закріплений у законі і безпосередньо впливає на права та інтереси сторін господарського договору.
Судом встановлено, що в період дії договору, в тому числі з січня 2017 по вересень 2017 та з вересня 2018 по березень 2021, Водоканал надавав Адміністрації послуги з водовідведення, формував та надсилав на адресу Адміністрації рахунки та акти виконаних робіт по рахункам, а саме акти виконаних робіт: по рахунку №63/21629 від 31.01.2017 на суму 6273,08 грн. в т.ч. ПДВ 1045,51 грн.; по рахунку №63/21897 від 28.02.2017 на суму 7671,18 грн. в т.ч. ПДВ 1278,53 грн.; по рахунку №63/21898 від 28.02.2017 на суму 2886,40 грн. в т.ч. ПДВ 481,07 грн.; по рахунку №63/22517 від 30.03.2017 на суму 5412,38 грн. в т.ч. ПДВ 902,06 грн.; по рахунку №63/22788 від 28.04.2017 на суму 3157,00 грн. в т.ч. ПДВ 526,17 грн.; по рахунку №63/22787 від 28.04.2017 на суму 6575,58 грн. в т.ч. ПДВ 1095,93 грн.; по рахунку №63/23124 від 31.05.2017 на суму 1713,80 грн. в т.ч. ПДВ 285,63 грн.; по рахунку №63/23129 від 31.05.2017 на суму 5790,84 грн. в т.ч. ПДВ 965,14 грн.; по рахунку №63/23634 від 30.06.2017 на суму 1894,20 грн. в т.ч. ПДВ 315,70 грн.; по рахунку №63/23633 від 30.06.2017 на суму 7027,34 грн. в т.ч. ПДВ 1171,22 грн.; по рахунку №63/23961 від 26.07.2017 на суму 1894,20 грн. в т.ч. ПДВ 315,70 грн.; по рахунку №63/23960 від 26.07.2017 на суму 6480,16 грн. в т.ч. ПДВ 1080,03 грн.; по рахунку №63/24312 від 31.08.2017 на суму 2525,60 грн. в т.ч. ПДВ 420,93 грн.; по рахунку №63/24311 від 31.08.2017 на суму 7253,98 грн. в т.ч. ПДВ 1209,00 грн.; по рахунку №63/24744 від 29.09.2017 на суму 6974,36 грн. в т.ч. ПДВ 1162,39 грн.; по рахунку №63/29033 від 28.09.2018 на 6107,73 суму грн. в т.ч. ПДВ 1017,96 грн.; по рахунку №63/29462 від 26.10.2018 на суму 6556,14 грн. в т.ч. ПДВ 1092,69 грн.; по рахунку №63/29820 від 27.11.2018 на суму 8847,00 грн. в т.ч. ПДВ 1474,50 грн.; по рахунку №63/30264 від 26.12.2018 на суму 8900,15 грн. в т.ч. ПДВ 1483,36 грн.; по рахунку №63/281 від 30.01.2019 на суму 10769,23 грн. в т.ч. ПДВ 1794,87 грн.; по рахунку №63/606 від 28.02.2019 на суму 11631,44 грн. в т.ч. ПДВ 1938,57 грн.; по рахунку №63/1166 від 29.03.2019 на суму 9771,52 грн. в т.ч. ПДВ 1628,59 грн.; по рахунку №63/1538 від 26.04.2019 на суму 8843,80 грн. в т.ч. ПДВ 1473,97 грн.; по рахунку №63/1876 від 27.05.2019 на суму 10283,05 грн. в т.ч. ПДВ 1713,84 грн.; по рахунку №63/2459 від 27.06.2019 на суму 11184,69 грн. в т.ч. ПДВ 1864,12 грн.; по рахунку №63/2854 від 29.07.2019 на суму 8808,39 грн. в т.ч. ПДВ 1468,07 грн.; по рахунку №63/3206 від 03.09.2019 на суму 9559,62 грн. в т.ч. ПДВ 1593,27 грн.; по рахунку №63/3618 від 26.09.2019 на суму 8497,44 грн. в т.ч. ПДВ 1416,24 грн.; по рахунку №63/4151 від 01.11.2019 на суму 13080,55 грн. в т.ч. ПДВ 2180,09 грн.; по рахунку №63/4382 від 26.11.2019 на суму 9008,86 грн. в т.ч. ПДВ 1501,48 грн.; по рахунку №63/5068 від 26.12.2019 на суму 8999,02 грн. в т.ч. ПДВ 1499,84 грн.; по рахунку №63/5263 від 28.01.2020 на суму 7145,36 грн. в т.ч. ПДВ 1190,90 грн.; по рахунку №63/5679 від 27.02.2020 на суму 4434,66 грн. в т.ч. ПДВ 739,11 грн.; по рахунку №63/6168 від 30.03.2020 на суму 5704,68 грн. в т.ч. ПДВ 950,78 грн.; по рахунку №63/6408 від 27.04.2020 на суму 4871,88 грн. в т.ч. ПДВ 811,98 грн.; по рахунку №63/6654 від 26.05.2020 на суму 4705,32 грн. в т.ч. ПДВ 784,22 грн.; по рахунку №63/7043 від 25.06.2020 на суму 5493,18 грн. в т.ч. ПДВ 915,53 грн.; по рахунку №63/7338 від 27.07.2020 на суму 6474,72 грн. в т.ч. ПДВ 1079,12 грн.; по рахунку №63/7676 від 25.08.2020 на суму 5682,60 грн. в т.ч. ПДВ 947,10 грн.; по рахунку №63/8132 від 29.09.2020 на суму 6922,44 грн. в т.ч. ПДВ 1153,74 грн.; по рахунку №63/8454 від 26.10.2020 на суму 6078,66 грн. в т.ч. ПДВ 1013,11 грн.; по рахунку №63/8781 від 27.11.2020 на суму 5372,64 грн. в т.ч. ПДВ 895,44 грн.; по рахунку №63/9321 від 29.12.2020 на суму 5269,32 грн. в т.ч. ПДВ 878,22 грн.; по рахунку №63/158 від 26.01.2021 на суму 4167,22 грн. в т.ч. ПДВ 694,54 грн.; по рахунку №63/419 від 25.02.2021 на суму 3995,04 грн. в т.ч. ПДВ 665,84 грн.; по рахунку №63/704 від 18.03.2021 на суму 774,90 грн. в т.ч. ПДВ 129,15 грн., всього на суму 301471,37 грн., в т.ч. ПДВ 50245,25 грн. (т.1 а.с.98-141).
Акти виконаних робіт по рахункам та виставлені рахунки за зазначений період були підписані та сплачені Адміністрацією Водоканалу в повному обсязі на загальну суму 301471,37 грн., в тому числі ПДВ 20% - 50245,25 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (т.1 а.с.142-172).
Відповідно до п.187.1 ст.187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Зазначені вище акти виконаних робіт (надання послуг) є первинними документами, що підтверджують здійснення господарської операції та є підставою для виникнення у відповідача обов`язку скласти податкові накладні та зареєструвати їх в ЄРПН у строки, визначені Податковим кодексом України. При цьому, податкове законодавство передбачає складання та реєстрацію податкових накладних саме по факту надання послуг, а не проведення їх оплати.
Разом з тим, як зазначає позивач, Водоканал у визначений період, в порушення приписів Податкового кодексу України, не складав та не реєстрував у встановлені законодавством терміни податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Під час розгляду справи доказів реєстрації відповідачем податкових накладних на підставі наведених вище актів виконаних робіт на загальну суму 301471,37 грн., в т.ч. ПДВ 50245,25 грн., суду не надано.
Суд зауважує, що важливим елементом доказування у даному випадку є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, завданими потерпілій особі. Позивачу в цій категорії справ слід довести в порядку, передбаченому положеннями частини третьої статті 13, статей 74, 76-77 ГПК України, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.
Відповідно до п.14.1.181 ст.14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
За змістом пп. "а" п.198.1 ст.198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.
Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування. Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних.
Згідно з п.201.10 ст.201 ПК України, на продавця товарів/послуг покладено обов`язок в установлені терміни скласти податкову накладну та зареєструвати її в ЄРПН.
Чинне законодавство не передбачає реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН покупцем товарів. Тому, з огляду на положення ст.201 ПК, саме на Комунальне підприємство "Білгород-Дністровськводоканал" (як надавача послуг за договором) покладено обов`язок скласти та зареєструвати в ЄРПН податкові накладні та/або розрахунки коригування до таких податкових накладних.
Вказаним зумовлено обґрунтоване сподівання контрагента на те, що це зобов`язання буде виконано, оскільки тільки підтверджені зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних суми податку можуть бути віднесені до складу податкового кредиту. Такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19.04.2023 у справі №906/824/21, від 10.01.2022 у справі №910/3338/21, від 03.12.2018 у справі №908/76/18.
Хоча обов`язок продавця зареєструвати податкову накладну є обов`язком платника податку у публічно-правових відносинах, а не обов`язком перед покупцем, невиконання цього обов`язку може завдати покупцю збитків. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31.01.2023 у справі №904/72/22.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 19.04.2023 у справі №906/824/21, належним способом захисту для покупця може бути звернення до продавця з позовом про відшкодування збитків, завданих порушенням його обов`язку щодо складення та реєстрації належним чиним податкових накладних.
Згідно з ч.2 ст.1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У ч.1 ст.614 ЦК зазначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №753/7281/15-ц, від 21.02.2021 у справі №904/982/19, від 21.07.2021 у справі №910/12930/18, від 21.09.2021 у справі №910/1895/20, від 18.10.2022 у справі №922/3174/21.
Відповідач для звільнення від відповідальності може доводити відсутність протиправності дій та вини, зокрема, шляхом оскарження рішення податкового органу про відмову у реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в адміністративному порядку або в суді (відсутність вини буде підтверджуватися рішенням, ухваленим на користь платника податку, яке набрало законної сили, і фактом реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування у ЄРПН на виконання такого рішення).
Обов`язком платника податку є не лише скласти та подати на реєстрацію, а саме зареєструвати податкові накладні в порядку та строки, визначені ПК України.
Суду не представлено та до матеріалів справи не надано доказів реєстрації відповідачем податкових накладних, складених у зв`язку із виконанням договору на послуги з водопостачання та водовідведення №157/1380 від 25.12.2009 у період січень 2017 - вересень 2017, вересень 2018 - березень 2021 на загальну суму 301471,37 грн., в тому числі ПДВ 20% - 50245,25 грн.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №916/334/22, факт відсутності реєстрації податкових накладних у ЄРПН через нездійснення контрагентом за договором відповідних дій або через відмову податкового органу у їх реєстрації є достатнім доказом протиправної поведінки відповідача, порушення ним господарського зобов`язання - наданої ним гарантії того, що контрагент за договором матиме право на користування податковим кредитом у розмірі суми ПДВ, який визначено договором у складі ціни.
Отже, відсутність реєстрації податкової накладної в ЄРПН, внаслідок чого один контрагент був позбавлений права включити суми ПДВ до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатися правом на зменшення податкового зобов`язання, власне і є протиправною поведінкою іншого контрагента.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.03.2023 у справі №925/556/21 зазначила, що з 01.01.2015 ПК не встановлює для платника ПДВ механізм, який би дозволяв йому включити ПДВ за відповідною операцією до складу податкового кредиту за відсутності зареєстрованої його контрагентом у ЄРПН податкової накладної, якщо контрагент за законом мав її зареєструвати. Такий платник ПДВ також не має у податкових відносинах права самостійно спонукати контрагента до здійснення реєстрації, а також не може спонукати контрагента оскаржити незаконні рішення, дії чи бездіяльність контролюючого органу, якщо вони були перешкодою у реєстрації податкової накладної у ЄРПН. Водночас, саме від того, чи здійснить контрагент всі необхідні дії для реєстрації податкової накладної в ЄРПН, а у випадку незаконної перешкоди з боку контролюючого органу для реєстрації - від того, чи зможе контрагент успішно усунути ці перешкоди, фактично залежить виникнення права такого платника податку на податковий кредит з ПДВ.
Оскільки саме від продавця (у даному випадку - надавача послуг), який має визначений законом обов`язок вчинити дії, необхідні для реєстрації податкової накладної в ЄРПН (а також може у необхідних випадках ефективно оскаржити рішення, дії чи бездіяльність контролюючого органу, які перешкодили виконати цей обов`язок), залежить реалізація покупцем (отримувачем послуг) майнового інтересу, пов`язаного з одержанням права на податковий кредит з ПДВ за наслідками господарської операції, він (продавець/надавач послуг) залишається відповідальним перед своїм контрагентом у господарській операції за наслідки невчинення цих дій.
Таким чином, протиправна поведінка зі сторони відповідача полягає у недотриманні ним вимог податкового законодавства шляхом бездіяльності, а саме - не вчиненні відповідачем жодних дій щодо складення та подання податковому органу податкових накладних для реєстрації.
Відсутність доказів в підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на належне виконання зобов`язань щодо реєстрації податкових накладних, складених у зв`язку із виконанням договору на послуги з водопостачання та водовідведення №157/1380 від 25.12.2009, у період січень 2017 - вересень 2017, вересень 2018 - березень 2021, є достатнім доказом протиправної поведінки відповідача.
В даному випадку наявний прямий причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідача щодо виконання визначеного законом обов`язку зареєструвати податкові накладні та неможливістю включення сум ПДВ до податкового кредиту позивача та, відповідно, зменшення податкового зобов`язання на зазначену суму, яка фактично є збитками цієї особи. Отже, наявні усі елементи складу господарського правопорушення.
Станом на дату ухвалення рішення суду доказів на спростування вищенаведених обставин не надано, доказів щодо реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не представлено, відтак вимоги позивача про стягнення збитків в розмірі 50245,25 грн. є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відтак, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Предметом даного спору є стягнення з відповідача збитків за не здійснення реєстрації податкових накладних по факту надання послуг, підтверджених актами виконаних робіт: по рахунку №63/21629 від 31.01.2017 на суму 6273,08 грн. в т.ч. ПДВ 1045,51 грн.; по рахунку №63/21897 від 28.02.2017 на суму 7671,18 грн. в т.ч. ПДВ 1278,53 грн.; по рахунку №63/21898 від 28.02.2017 на суму 2886,40 грн. в т.ч. ПДВ 481,07 грн.; по рахунку №63/22517 від 30.03.2017 на суму 5412,38 грн. в т.ч. ПДВ 902,06 грн.; по рахунку №63/22788 від 28.04.2017 на суму 3157,00 грн. в т.ч. ПДВ 526,17 грн.; по рахунку №63/22787 від 28.04.2017 на суму 6575,58 грн. в т.ч. ПДВ 1095,93 грн.; по рахунку №63/23124 від 31.05.2017 на суму 1713,80 грн. в т.ч. ПДВ 285,63 грн.; по рахунку №63/23129 від 31.05.2017 на суму 5790,84 грн. в т.ч. ПДВ 965,14 грн.; по рахунку №63/23634 від 30.06.2017 на суму 1894,20 грн. в т.ч. ПДВ 315,70 грн.; по рахунку №63/23633 від 30.06.2017 на суму 7027,34 грн. в т.ч. ПДВ 1171,22 грн.; по рахунку №63/23961 від 26.07.2017 на суму 1894,20 грн. в т.ч. ПДВ 315,70 грн.; по рахунку №63/23960 від 26.07.2017 на суму 6480,16 грн. в т.ч. ПДВ 1080,03 грн.; по рахунку №63/24312 від 31.08.2017 на суму 2525,60 грн. в т.ч. ПДВ 420,93 грн.; по рахунку №63/24311 від 31.08.2017 на суму 7253,98 грн. в т.ч. ПДВ 1209,00 грн.; по рахунку №63/24744 від 29.09.2017 на суму 6974,36 грн. в т.ч. ПДВ 1162,39 грн.; по рахунку №63/29033 від 28.09.2018 на 6107,73 суму грн. в т.ч. ПДВ 1017,96 грн.; по рахунку №63/29462 від 26.10.2018 на суму 6556,14 грн. в т.ч. ПДВ 1092,69 грн.; по рахунку №63/29820 від 27.11.2018 на суму 8847,00 грн. в т.ч. ПДВ 1474,50 грн.; по рахунку №63/30264 від 26.12.2018 на суму 8900,15 грн. в т.ч. ПДВ 1483,36 грн.; по рахунку №63/281 від 30.01.2019 на суму 10769,23 грн. в т.ч. ПДВ 1794,87 грн.; по рахунку №63/606 від 28.02.2019 на суму 11631,44 грн. в т.ч. ПДВ 1938,57 грн.; по рахунку №63/1166 від 29.03.2019 на суму 9771,52 грн. в т.ч. ПДВ 1628,59 грн.; по рахунку №63/1538 від 26.04.2019 на суму 8843,80 грн. в т.ч. ПДВ 1473,97 грн.; по рахунку №63/1876 від 27.05.2019 на суму 10283,05 грн. в т.ч. ПДВ 1713,84 грн.; по рахунку №63/2459 від 27.06.2019 на суму 11184,69 грн. в т.ч. ПДВ 1864,12 грн.; по рахунку №63/2854 від 29.07.2019 на суму 8808,39 грн. в т.ч. ПДВ 1468,07 грн.; по рахунку №63/3206 від 03.09.2019 на суму 9559,62 грн. в т.ч. ПДВ 1593,27 грн.; по рахунку №63/3618 від 26.09.2019 на суму 8497,44 грн. в т.ч. ПДВ 1416,24 грн.; по рахунку №63/4151 від 01.11.2019 на суму 13080,55 грн. в т.ч. ПДВ 2180,09 грн.; по рахунку №63/4382 від 26.11.2019 на суму 9008,86 грн. в т.ч. ПДВ 1501,48 грн.; по рахунку №63/5068 від 26.12.2019 на суму 8999,02 грн. в т.ч. ПДВ 1499,84 грн.; по рахунку №63/5263 від 28.01.2020 на суму 7145,36 грн. в т.ч. ПДВ 1190,90 грн.; по рахунку №63/5679 від 27.02.2020 на суму 4434,66 грн. в т.ч. ПДВ 739,11 грн.; по рахунку №63/6168 від 30.03.2020 на суму 5704,68 грн. в т.ч. ПДВ 950,78 грн.; по рахунку №63/6408 від 27.04.2020 на суму 4871,88 грн. в т.ч. ПДВ 811,98 грн.; по рахунку №63/6654 від 26.05.2020 на суму 4705,32 грн. в т.ч. ПДВ 784,22 грн.; по рахунку №63/7043 від 25.06.2020 на суму 5493,18 грн. в т.ч. ПДВ 915,53 грн.; по рахунку №63/7338 від 27.07.2020 на суму 6474,72 грн. в т.ч. ПДВ 1079,12 грн.; по рахунку №63/7676 від 25.08.2020 на суму 5682,60 грн. в т.ч. ПДВ 947,10 грн.; по рахунку №63/8132 від 29.09.2020 на суму 6922,44 грн. в т.ч. ПДВ 1153,74 грн.; по рахунку №63/8454 від 26.10.2020 на суму 6078,66 грн. в т.ч. ПДВ 1013,11 грн.; по рахунку №63/8781 від 27.11.2020 на суму 5372,64 грн. в т.ч. ПДВ 895,44 грн.; по рахунку №63/9321 від 29.12.2020 на суму 5269,32 грн. в т.ч. ПДВ 878,22 грн.; по рахунку №63/158 від 26.01.2021 на суму 4167,22 грн. в т.ч. ПДВ 694,54 грн.; по рахунку №63/419 від 25.02.2021 на суму 3995,04 грн. в т.ч. ПДВ 665,84 грн.; по рахунку №63/704 від 18.03.2021 на суму 774,90 грн. в т.ч. ПДВ 129,15 грн., всього на суму 301471,37 грн., в т.ч. ПДВ 50245,25 грн. 
Найбільш віддаленим за строком Актом виконаних робіт, на підставі якого мала бути зареєстрована відповідачем податкова накладна за визначеною подією є Акт від 31.01.2017 по рахунку № 63/21629 від вказаної дати, сплачена сума за рахунком - 6273,08 грн., з яких 1045,51 грн. ПДВ.
Відповідно до ст.187.1. Податкового кодексу України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів під покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Згідно зі ст.201.10.14 Податкового кодексу України, реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків; для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені; для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.
У разі порушення таких строків контролюючий орган застосовує штрафні санкції до платника податків, згідно з Податковим кодексом України.
Разом з тим, порушення строку реєстрації податкової накладеної не звільняє такого платника податку від обов`язку здійснити реєстрацію податкової накладної, строк реєстрації якої порушено.
Згідно абз.4 п.п.198.6 п.198 Податкового кодексу України (в редакції станом на 31.01.2017), у разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування. У разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з пунктом 201.16 статті 201 цього Кодексу перебіг зазначеного строку переривається на період зупинення їх реєстрації та відновлюється з дня припинення процедури зупинення їх реєстрації згідно з підпунктом 201.16.4 пункту 201.16 статті 201 цього Кодексу.
З 03.12.2017 наведена норма діяла в редакції Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо стабілізації розрахунків на Оптовому ринку електричної енергії України" №2198-VIII від 09.11.2017, відповідно до якого строк, протягом якого покупець/одержувач послуг може включити до податкового кредиту суми ПДВ, збільшено з 365 к.д. до 1095 к.д. з дати складання податкової накладної/розрахунку коригування (абз.4 п.п.198.6 п.198 Податкового кодексу України).
При цьому, системне тлумачення норм податкового законодавства України дозволяє констатувати, що надавач послуг, який порушив строк реєстрації податкових накладних, зобов`язаний зареєструвати податкові накладні на надані послуги не пізніше строку, до якого зберігається право отримувача послуг на включення до податкового кредиту такої податкової накладної.
Таким чином, за актами виконаних робіт за період з 31.01.2017 по 29.09.2017 позивач мав право включити до податкового кредиту суму податку на додану вартість протягом 365 календарних днів, а за актами за період з 28.09.2018 по 18.03.2021 - протягом 1095 календарних днів. І лише після спливу цього строку позивач мав право звернутись до суду із відповідним позовом про стягнення з відповідача збитків.
Судом враховано, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із наступними змінами і доповненнями) було установлено з 12 березня 2020 року до 31 жовтня 2020 року на всій території України карантин, дія якого неодноразово продовжувалася.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-ІХ від 30 березня 2020 року вирішено розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнити, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: "під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".
Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COV1D-19)" №540-ІХ від 30 березня 2020 року набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови №211 починається саме з 12 березня 2020 року.
30 червня 2023 року Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" карантин скасовано.
Таким чином, карантин на території України діяв з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року.
Крім того, Законом України №2120-ІХ від 15 березня 2022 року (чинний з 17 березня 2022 року) Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу було доповнено п. 19, у відповідності до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Воєнний стан був введений в Україні Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та на час розгляду цієї справи не скасований і не припинений.
Водночас, Законом України від 08 листопада 2023 року №3450-IX (який набрав чинності 30 січня 2024 року) пункт 19 викладено в наступній редакції: "У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".
Законом України від 14 травня 2025 року № 4434-IX "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", який набрав чинності з 04 вересня 2025 року, відновлено обчислення строків позовної давності.
Відповідно до ч.3 ст.263 ЦК України, від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Позивач звернувся до суду з даним позовом 22.09.2025.
Відтак, суд зазначає, що у даній справі відсутні підстави щодо застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки строк звернення до суду не пропущено.
Тобто, на дату звернення позивача до суду з цим позовом строки позовної давності за заявленими вимогами були продовжені, та в подальшому зупинені, у зв`язку з чим позов пред`явлено в межах строку позовної давності.
Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.
Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.
Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України").
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", рішення від 10.02.2010).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.
За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
У зв`язку із задоволенням позову витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити.
2. Стягнути з Комунального підприємства "Білгород-Дністровськводоканал" (код ЄДРПОУ 20937068, 67701, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, пров. Водопровідний, буд. 1) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (код ЄДРПОУ 38727770, 01135, м.Київ, пр.Берестейський, 14) в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Білгород-Дністровського морського порту) (код ЄДРПОУ ВП 38728376, 67700, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, 81) - 50245 (п`ятдесят тисяч двісті сорок п`ять) грн. 25 коп. завданих збитків, 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. судового збору.
3. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч. ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.
Рішення складено і підписано 30 січня 2026 р.