Справа № 463/7886/23                        Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я. 
Провадження № 22-ц/811/2181/25                Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Підлужного В.
з участю: представника Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради Василюка Б.Л., представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Личаківської районної  адміністрації Львівської  міської ради на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2022 року Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: Львівської міської ради, про виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що на території АДРЕСА_1 . Митрополита, який перебував на обслуговуванні, а з 1 червня 2023 року в управлінні ЛКП «Господар». На підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації №216 від 14 червня 2023 року вказаний будинок списаний з балансу місцевих рад, а квартира АДРЕСА_2 взята на облік у відділі житлового господарства. Квартира АДРЕСА_3 , відповідно до поверхового плану, складається з однієї житлової кімнати площею 21.2 кв.м, кухні площею 14,9 кв.м., коридору площею 6,10 кв.м. та тамбуру площею 3,6 кв.м. Загальна площа квартири становить 45,80 кв.м. Під час підготовки документів для списання будинку районною адміністрацією було з?ясовано, що квартира АДРЕСА_2 самовільно зайнята відповідачем, наймач вказаної квартири ОСОБА_3 померла у 1992 році. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 13 грудня 2016 року ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_4 , відповідач знятий з реєстрації місяця проживання за вказаною адресою. Зазначає, що 14 липня 2023 року з участю працівників відділу житлового господарства Личаківської районної адміністрації та ЛКП «Господар» проведено обстеження квартири АДРЕСА_3 , за результатами якого складено акт, відповідно до якого у квартирі проживає ОСОБА_1 , який добровільно відмовляється звільнити квартиру та повернути ключі. 14 липня 2023 року Личаківська районна адміністрація надіслала відповідачу рекомендований лист №33-вих-86810 про звільнення самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_2 та попередження про звернення до суду у випадку відмови у звільненні квартири. Відповідач в добровільному порядку квартиру не звільнив, що підтверджується актом обстеження від 07 серпня 2023 року.
З наведених підстав просить виселити ОСОБА_1 із самовільно зайнятого житлового приміщення – квартири АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення; стягнути з відповідача на користь позивача витрати за оплату судового збору.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року в задоволенні позовних вимог Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 про виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення – квартири АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення відмовлено.
Рішення суду оскаржила Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що відділом зарахування на облік та закріплення житла управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради подано доповідну записку на ім`я начальника управління від 23 серпня 2024 року № 4-2501-45277) про те, що теперішня дружина відповідача - ОСОБА_4 просить закріпити їй спірну квартиру, як службову. Згідно витягу з реєстру Кам?янка-Бузької територіальної громади за №2025/007822861 від 12 червня 2025 року про реєстрацію місця проживання, вбачається, що ОСОБА_4 з 26 вересня 2024 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №431295552 від 13 червня 2025 року ОСОБА_4 є одноосібним власником згаданого будинку, який складається з двох житлових кімнат, коридору, кухні, кладової, підсобного приміщення та веранди, загальною площею 75 кв.м., житловою площею 36,2 кв.м. Такий об?єкт нерухомості набуто на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 24 вересня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Робак Л.А. та зареєстровано в реєстрі за №2739, тобто придбаний у зареєстрованому шлюбі між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України є спільним майном подружжя та підлягає поділу, а відтак відповідач має право користуватись та проживати у ньому. Згідно довідки з реєстру Львівської міської територіальної громади №111903 від 10 серпня 2023 року ОСОБА_1 знятий з реєстрації місця проживання з квартири АДРЕСА_6 з 1 лютого 2017 року на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова 13 грудня 2016 року. Наймачем квартири АДРЕСА_2 була ОСОБА_3 , яка померла у 1992 році. Відповідач не міг бути вселений в спірну квартиру за згодою основного наймача чи власника майна, не міг бути членом її сім`ї, так як на той час був у зареєстрованому шлюбі з першою дружиною та проживав у квартирі АДРЕСА_4 . На підставі відомостей з реєстру Львівської міської територіальної громади ОСОБА_1 не зареєстрований в спірній квартирі. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2019 року встановлено, що відповідач тимчасово проживав у вказаній квартирі, яка за його словами перебуває в аварійному стані. З наведених підстав просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради та стягнути з на користь позивача судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 4 026 грн. та понесені судові витрати в суді першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради Василюка О.І. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач тривалий час протягом більше двадцяти років проживає у спірній квартирі, вселився до квартири за наявності рішення виконкому Львівської міської ради народних депутатів від 06.04.1995 №158 «Про закріплення квартир черговикам за місцем проживання», а відсутність у відповідача ордера на вселення у спірну квартиру за наявності згаданого рішення виконкому, не є достатньою підставою для виселення його із цього житлового приміщення. Крім цього, позивачем не обґрунтовано необхідності застосування такої найбільш крайньої форми втручання у право на повагу до житла відповідача, гарантоване ст.8 Конвенції, та законності мети такого втручання.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 1986 року був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_4 як основний квартиронаймач, де станом на 1995 рік проживали та були зареєстровані 6 осіб (він, колишня дружина, два сини 1979 та 1980 років народження, дві доньки 1982 та 1984 років народження).
Рішенням виконкому Львівської міської ради народних депутатів від 06.04.1995 №158 «Про закріплення квартир черговикам за місцем проживання» вирішено закріпити квартири та оформити ордери таким громадянам: пункт 2.5 ОСОБА_1 , черговику за місцем проживання з 1987 року за 11663, багатодітна сім`я, у списку першочерговиків за №2595 на квартиру АДРЕСА_7 , на сім`ю з 6 осіб, яка проживає і прописана з 1986 року в квартирі АДРЕСА_6 з однієї кімнати житловою площею 13.0 кв.м /загальна площа 23.1 кв.м/ з кухнею без комунальних вигід на АДРЕСА_8 , що вивільняється. Квартира передана в рахунок ліміту місцевих Рад за актом №225 від 30.04.1993 року і надається з метою тимчасового поліпшення житлових умов згідно п. 54 Правил….без виключення з квартирного обліку.
Судом встановлено, що АДРЕСА_6 була перейменована на Митрополита ОСОБА_5 .
Відповідач перебуває на квартирному обліку у Львівській міській раді з 13.01.1987 в складі сім`ї колишньої дружини ОСОБА_6 за №9439, у списку для першочергового надання житла (багатодітна сім`я) – №1445.
Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 13.12.2016 у справі 463/4323/16-ц за позовом колишньої дружини ОСОБА_1 його визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_4 , у зв`язку з чим відповідач 01.02.2017 знятий з реєстрації за вказаною адресою.
Сторонами визнано, а також підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 фактично проживає у квартирі АДРЕСА_3 та звертався з проханням надати йому цю квартиру на одного.
Докази на підтвердження наявності у відповідача іншого житла та зареєстрованого місця проживання після 01.02.2017 у справі відсутні.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради посилалася на статтю 116 ЖК України, мотивуючи звернення до суду тим, що ОСОБА_1 зайняв квартиру АДРЕСА_3 самоправно.
Заперечуючи щодо задоволення позову відповідач посилався на те, що вселення у квартиру АДРЕСА_3 не було самоправним, оскільки цю квартиру за його сім`єю було закріплено рішенням виконкому Львівської міської ради народних депутатів від 06.04.1995 №158 «Про закріплення квартир черговикам за місцем проживання», у квартирі він проживає з 1999 року до тепер, оплачує комунальні послуги, іншого житла у нього немає, а тому виселення призведе до того, що він стане безхатченком.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Частина 1 статті 109 ЖК Україн передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на частину 3 статті 116 ЖК України, відповідно до якої осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь - яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення.
Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Самоправними визнаються дії, що свідчать про зайняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення).
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконкому Львівської міської ради народних депутатів від 06.04.1995 №158 «Про закріплення квартир черговикам за місцем проживання» вирішено закріпити квартири та оформити ордери таким громадянам: пункт 2.5 ОСОБА_1 , черговику за місцем проживання з 1987 року за 11663, багатодітна сім`я, у списку першочерговиків за №2595 на квартиру АДРЕСА_7 , на сім`ю з 6 осіб, яка проживає і прописана з 1986 року в квартирі АДРЕСА_6 з однієї кімнати житловою площею 13.0 кв.м /загальна площа 23.1 кв.м/ з кухнею без комунальних вигід на АДРЕСА_8 , що вивільняється. Квартира передана в рахунок ліміту місцевих Рад за актом №225 від 30.04.1993 року і надається з метою тимчасового поліпшення житлових умов згідно п. 54 Правил….без виключення з квартирного обліку.
З врахуванням вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позову, вірно зазначив, що рішення виконкому Львівської міської ради народних депутатів від 06.04.1995 №158 «Про закріплення квартир черговикам за місцем проживання» свідчить про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_1 зайняв спірну квартиру самоправно.
Оскільки підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК України, а як на підставу для задоволення позову позивач посилався на частину 3 статті 116 ЖК України, то встановивши, що відсутність самоправного зайняття ОСОБА_1 спірної квартири, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову з цих підстав.
У статті 58 ЖК України зазначено, що єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який у будинках державного та громадського фонду видається на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування на вільне жиле приміщення.
Як вбачається з рішення виконкому Львівської міської ради народних депутатів від 06.04.1995 №158 «Про закріплення квартир черговикам за місцем проживання», виконавчий комітет Львівської міської ради народних депутатів, розглянувши заяви громадян про закріплення квартир та пропозиції громадської комісії з житлових питань, цим рішенням вирішив закріпити квартири та оформити ордери громадянам, в тому числі ОСОБА_7 .
Тобто, цим рішенням саме на виконком Львівської міської ради народних депутатів було покладено обов`язок оформити ордер ОСОБА_1 на закріплену за ним і його сім`єю квартиру АДРЕСА_3 , і такий, як ствердив в суді апеляційної інстанції представник Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, був виписаний, але не був отриманий ОСОБА_1 .
З врахуванням вищенаведеного, за наявності рішення виконкому Львівської міської ради народних депутатів від 06.04.1995 №158 «Про закріплення квартир черговикам за місцем проживання», яким за сім`єю ОСОБА_1 закріплено квартиру АДРЕСА_3 з оформленням ордера на цю квартиру за ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав вважати самоправним зайняття ОСОБА_1 згаданої квартири. 
Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано твердження позивача про те, що відповідач користується спірною квартирою без укладеного договору найму, а згідно зі статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, оскільки така підстава для виселення, як користування квартирою без укладеного договору найму, ЖК України не передбачена.
Доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 не міг бути вселений у квартиру АДРЕСА_3 за згодою основного квартиронаймача, яким була ОСОБА_3 , оскільки така померла ще у 1992 році, і те, що він не був членом її сім`ї, вони не разом не проживали, не вели спільне господарство, з огляду на встановлені судом обставини справи та наявність рішення виконкому Львівської міської ради народних депутатів від 06.04.1995 №158 «Про закріплення квартир черговикам за місцем проживання», не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що спірна квартира зайнята ОСОБА_1 самоправно. 
Суд першої інстанції вірно вважав безпідставними доводи позивача про руйнування будинку, у якому знаходиться спірна квартира, оскільки, по-перше, самі лише фото будинку не є належними доказами вказаної обставини, а, по-друге, згідно з частиною 1 статті 110 ЖК України якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом, то громадяни виселяють з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, в той час як позивач звернувся до суду із позовними вимогами про виселення відповідача без надання такого.
Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надала суду рішення виконкому Львівської міської ради про визнання будинку аварійним, таким що загрожує обвалом.
Доводи апеляційної скарги про те, що дружині відповідача належить на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 , який придбано у шлюбі, а відтак ОСОБА_1 має місце проживання та житло в розумінні статті 8 Конвеції, також не спростовують висновок суду про відсутність передбачених ЖК України підстав для виселення, оскільки наявність іншого житла, як підстава для виселення, ЖК України не передбачена. 
В обгрунтування своїх висновків суд першої інстанції вірно посилався на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як на джерело права.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував і те, що відповідач у спірній квартирі проживає більше 20 років, а доказів наявності у відповідача іншого житлового нерухомого майна в м. Львові та зареєстрованого місця проживання матеріали справи не містять, тому суд першої інстанції вважав, що виселення відповідача призведене до втрати ним житла, яке має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві, а тому не може вважатися співрозмірним із переслідуваною законною метою та «необхідним у демократичному суспільстві.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, позовна заява взагалі не містить обґрунтування законності мети та необхідності у демократичному суспільстві застосування державою найбільш крайньої форми втручання у право на повагу до житла відповідача, гарантоване статті 8 Конвенції.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суд першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 12 травня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 26.11.2025року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 
Судді: О.М. Ванівський
Р.П. Цяцяк