Справа № 368/1670/25 
2/368/328/26
Рішення 
Іменем України
"22" січня 2026 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі: головуючого судді Кириченка В.І.,
при секретарі Марчук Н.М.
з участю представника відповідача - адвоката Богінкевича А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на утримання непрацездатного батька в розмірі 1\4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і довічно.
Мотивував позов тим, що  ОСОБА_1 (далі - Позивач) є батьком ОСОБА_2 (далі - Відповідач).
Позивач є особою пенсійного віку, не має заробітку, не отримує пенсії та не має інших постійних джерел доходів.
Позивач проживає самостійно за адресою: АДРЕСА_1 та не має осіб, які б його утримували, допомагали з побутом, харчуванням, оплатою комунальних послуг тощо.
У зв`язку з непрацездатністю та відсутністю будь-яких джерел доходів, Позивач потребує фінансової допомоги від своєї доньки, тобто Відповідача.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Як роз`яснено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них.
Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом І, II чи III групи.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Отже, Позивач дійсно є непрацездатним та з урахуванням викладеного вище, потребує матеріальної допомоги від Відповідача.
При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України.
Позивач не був позбавлений батьківських прав щодо Відповідача, а тому у Відповідача існує обов`язок допомагати своєму непрацездатному батьку, тобто Позивачу. Така потреба є об`єктивною та передбачена чинним законодавством, а тому Позивач може розраховувати на допомогу від своєї повнолітньої дочки.
Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.
Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин.
Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає в разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов.
Важливим також є те, що доведення будь-яких інших умов, не передбачених ст. 202 СК України, у тому числі наявності у дитини матеріальної можливості надавати утримання батькам, відсутності у дитини інших осіб на утриманні тощо - не вимагається.
Усі вказані вище умови наявні в даному випадку, зокрема:
1) Наявність кровного споріднення
Позивач є батьком Відповідачки. Отже, наявне походження дитини (Відповідача) від батька (Позивача).
2) Непрацездатність батька
Позивач є особою пенсійного віку.
Як зазначалося вище, статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що непрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.
Отже, Позивач є непрацездатним.
3) Потреба в матеріальній допомозі
Необхідно зазначити, що хоча Позивач досяг визначеного законом пенсійного віку, проте пенсію він не отримує через відмову пенсійного органу у призначенні пенсії. Іншого заробітку чи доходу Позивач не має, а тому він об`єктивно потребує матеріальної допомоги.
Отже, наявні усі необхідні умови, передбачені ст. 202 СК України, за яких судом може бути стягнуто аліменти з повнолітньої дитини на утримання непрацездатного батька.
2. Згідно ч. 1ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін
Оскільки Позивач не має інших осіб, крім Відповідача, які могли б надавати йому утримання, то він має правомірні очікування, що саме Відповідач надаватиме таку допомогу.
Позивач вважає, що стягнення з Відповідача на користь Позивача аліментів на утримання непрацездатного батька в розмірі 1\4 частини доходу щомісячно, буде справедливим та достатнім для забезпечення Позивачу мінімальних побутових умов.
3. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Позивач вважає за необхідне звернути увагу суду на практику Верховного суду в подібних правовідносинах.
Постанова Верховного Суду від 10 жовтня2018 року у справі № 301/160/17, в якій суд сформував важливий правовий висновок, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, держаних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.
Постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18- ц, у якій суд дійшов висновку, що при встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Також суд зробив висновок, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.
Постанова Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 757/52096/18.
В рамках цієї справи Верховний Суд зазначив: «відповідач не надав доказів того, що він не має можливості надавати допомогу, і суд не встановив підстав, передбачених статтею 204 СК України, для звільнення відповідача від обов`язку утримувати непрацездатного батька. Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача».
Таким чином, наявні усі підстави для стягнення з Відповідача на користь
Позивача аліментів на утримання її непрацездатного батька в розмірі 1\4 частини доходу, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили, довічно.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав та просив задоволити. Пояснив, що відповідач з травня 2025 року не виконує обов`язку утримувати батька.
Представник відповідача - адвокат Богінкевич А.М. в судовому засіданні проти позову заперечував з тих підстав, що постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року заочне рішення Кагарлицького районного суду Київської області в справі №368/1155/23 було скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі - Позивач) є батьком ОСОБА_2 яка є повнолітньою (далі - Відповідач).
Позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
За змістом статті 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону
Відповідно до ст.26 вказаного Закону :
1. Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку:
55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно;
55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року;
56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року;
56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року;
57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року;
57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року;
58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року;
58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року;
59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року;
59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року;
60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.
2. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу:
по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року;
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.
3. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу:
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 15 до 16 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 15 до 17 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 15 до 18 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 15 до 19 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року;
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 15 до 23 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 15 до 24 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років.
4. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.
Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.
5. Починаючи з 1 січня 2028 року, у разі наявності 40 і більше календарних років страхового стажу, пенсія за віком призначається незалежно від віку.
Відповідно до ст.55 ЗУ « Про статус і соціальний захист громадян , які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. 
Зі змісту вказаних статей Законів вбачається, що непрацездатні громадяни це особи, які досягли встановленого Законом віку за наявності страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком. Відповідач не надав суду доказів , що має відповідний стаховий стаж. У 2023 році від досяг 60 років , але не має 30 років страхового стажу, а тому має право працювати і після 65 років для отримання страхового стажу відповідно до ст. 26ч.4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно наданого позивачем рішення про відмову від призначення пенсії від 14.08.2025 року позивач не має не менше 15 років страхового стажу для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на підставі ст.55 ЗУ « Про статус і соціальний захист громадян , які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 
Тому позивач не довів, що є непрацездатним.
В судовому засіданні позивач дав покази, що в лютому 2025 року працював вантажником і звільнився так як не було роботи, раніш отримував дохід так як є художником, проживає у будинку сестри . Зовнішній вигляд відповідача вказуває на те, що він має задовільний стан здоров`я.
Факт наявності потреби в отриманні матеріальної допомоги батьком від дочки для покриття його щомісячних витрат також не доведено позивачем, так як не надано суду належних і допустимих доказів відповідно до ст.81 ЦПК України.
За вказаних обставин у відповідача відсутній обов`язок перед позивачем утримувати батька.
Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 22.01.2026 року клопотання представника відповідача - адвоката Богінкевича А.М. про закриття провадження у справі задоволено частково. Закрито провадження у справі №368/1670/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вимог про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька за період до 05.12.2024 року у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду у справі №368/1155/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька.
В задоволенні позову відмовити повністю.
Керуючись ст. 202 СК України, ст.76, 81,263-265, 273 ч.4 ЦПК України, суд,- 
вирішив:

В задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. 
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України. 
Повний текст рішення складено 27.01.2026 року.

Суддя В.І. Кириченко