ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/51915/25 Суддя (судді) першої інстанції: Марич Є.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ганечко О.М.,
суддів Кузьменка В.В.,
Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Київської Митрополії Української Православної Церкви на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом Київської Митрополії Української Православної Церкви до Державної служби України з етнополітики та свободи совісті про визнання наказу протиправним та нечинним,

У С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернулась Київська Митрополія Української Православної Церкви з позовом до Державної служби України з етнополітики та свободи совісті про визнання протиправним та нечинним наказу відповідача від 30.06.2025 № Н-96/04 "Про затвердження форми припису про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації".
Разом з тим, позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив суд застосувати заходи забезпечення позову, шляхом зупинення дії спірного наказу та заборони відповідачеві видавати релігійним організаціям приписи про усунення порушень за формою, встановленою спірним наказом.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2025 року у задоволенні заяви Київської Митрополії Української Православної Церкви щодо вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції про відмову в забезпеченні позову, Київська Митрополія Української Православної Церкви подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нову постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування обставин та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.11.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 14.01.2026.
21.11.2025, під № 32914 до суду від Державної служби України з етнополітики та свободи совісті надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.
Дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, виходив з того, що: 
- позивачем не було подано до суду належних та достатніх доказів на підтвердження існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам або неможливості їх захисту після прийняття рішення по суті спору;
- застосування судом заходів забезпечення позову, про які просить заявник, без з`ясування фактичних обставин справи означатиме надання судом передчасних правових оцінок по суті пред`явленого позову і ототожнюватиметься з фактичним задоволенням позову.
Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції необґрунтованими та помилковими, позаяк: 
- відмовляючи у вжитті заходів забезпечення позову, судом першої інстанції взагалі не надано жодної оцінки щодо аргументів заявника;
- форма припису про усунення порушень фактично не затверджувалася Наказом ДЕСС № Н-96/04, а отже, не може породжувати будь-які правові наслідки. ДЕСС затвердила неіснуючий документ, який не був створений у момент видання наказу;
- оскаржуваний наказ всупереч нормам чинного законодавства, не пройшов державну реєстрацію в Міністерстві юстиції України, а тому вважається таким, що не набрав чинності;
- визначивши у формі припису про усунення порушень, затвердженій Наказом ДЕСС від 30 червня 2025 року Н-96/04, положення щодо «способу усунення порушень», ДЕСС фактично самостійно наділила себе повноваженнями, чим вийшла за межі наданої законом компетенції. Визначення способу усунення порушень свідчить про втручання ДЕСС у внутрішню діяльність релігійних організацій;
- вимоги, викладені у приписі Державної служби України з етнополітики та свободи совісті, очевидно виходять за межі повноважень державного органу та стосуються виключно внутрішньоцерковного життя і канонічних питань, що регулюються внутрішніми настановами церкви, а не нормами світського права;
- права Київської Митрополії Української Православної Церкви очевидно порушені оскаржуваним наказом.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Насамперед, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до прийняття у справі судового рішення по суті заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.
У вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.
Слід зазначити, що за своєю суттю інститут забезпечення в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.
Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача на даному етапі переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.
Заявник наголосив на тому, що у разі невжиття такого заходу забезпечення позову, як зупинення дії оскаржуваного наказу, будуть порушені права заявника через втручання відповідача у втутрішні справи церкви та вже наразі втворює негативні наслідки для позивача, які у подальшому, неможливо буде поновити. 
У контексті наведеного, колегія суддів вважає, що позивачем не було доведено існування обставин, за наявності яких суд може вжити заходи забезпечення позову, заявник не надав доказів існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, як і не обґрунтував причин неможливості захисту (поновлення) прав, свобод та інтересів заявника після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі без вжиття таких заходів, не розкрив у чому полягає необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав заявника у майбутньому, а також очевидність ознак протиправності рішення відповідача. 
Окрім того, застосування судом заходів забезпечення позову, про які просить заявник, без з`ясування фактичних обставин справи, означатиме надання судом передчасних правових оцінок по суті пред`явленого позову і ототожнюватиметься з фактичним задоволенням позову.
Крім того, важливим є й те, що наказ від 30.06.2025р. №Н-96/04 "Про затвердження форми припису про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації" стосується не лише позивача, а широкого кола суб`єктів та регуляторних повноважень суб`єкта владних повноважень. 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши зазначені в заяві про забезпечення позову доводи на предмет їх відповідності вищевикладеним нормам та з`ясованим обставинам, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову, що є недоведеним та передчасним. 
Наведені апелянтом доводи, є фактично доводами та підставами позовних вимог, при цьому, щоб надати їм оцінку (належність органу що видав припис, процедури прийняття та реєстрації наказу, дотримання балансу, наявність/відсутність порушень з боку суб`єкта владних повноважень), суд на етапі вирішення питання про забезпечення позову, має дослідити обставини справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини та докази, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення, яких на даному етапі ще не було надано стороною відповідача, що не допускається на даному етапі розгляду заяви про забезпечення позову. 
Таким чином, колегія суддів не вбачає достатніх та обґрунтованих підстав, які б вказували на необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб та за даних обставин, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, захист яких стане взагалі неможливим без вжиття таких заходів, або ж для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Посилання заявника зводяться до перелічення можливих у майбутньому наслідків, проте у такому б випадку, всі заяви про забезпечення позову, в яких наводяться ризики для діяльності заявника, підлягали б задоволенню, що не узгоджується із самим інститутом забезпечення позову.
З огляду на вищевикладене, підстави для задоволення заяви про забезпечення позову, у даному випадку, відсутні.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з урахуванням ст. ст. 315, 316 КАС України, оскаржувана ухвали підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Київської Митрополії Української Православної Церкви - залишити без задоволення. 

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2025 року - залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко