КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 752/19104/19
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/11559/2025 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року (суддя Хоменко В.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати (доплати) за збільшений обсяг робіт, зобов`язання нарахувати та стягнути заробітну плату за нічний час роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати за роботу у вихідні дні та відшкодування моральної шкоди, 
встановив:

у вересні 2019 року позивачка звернулась до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог та доповнень до позовної заяви, просила:
визнати її звільнення з посади старшого майстра костюмерної служби з 16 серпня 2019 року в зв`язку зі скороченням посади і відмовою від переведення на іншу роботу незаконним та поновити її на роботі з 17 серпня 2019 року;
змінити формулювання причини звільнення в точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та посиланням на відповідну статтю (пункт) закону;
виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки з вини власника;
стягнути з відповідача заробітну плату (основну) за час вимушеного прогулу в розмірі 483 956,34грн за період із 17 серпня 2019 року по 17 листопада 2023 року;
стягнути з відповідача заробітну плату (доплату) за збільшений обсяг робіт поряд з виконанням основної роботи, за виконання додаткової роботи посадових обов`язків костюмера V розряду, встановленої у зв`язку з виробничою необхідністю, виходячи з розміру місячного посадового окладу костюмера V розряду за період роботи з 1 жовтня 1996 року до звільнення 16 серпня 2019 року в розмірі 551 189,18грн;
відшкодувати завдану моральну шкоду в розмірі 500 000грн;
зобов`язати відповідача нарахувати невиплачену під час звільнення заборгованість із заробітної плати (доплати) за нічний час роботи за період з 21 червня 1991 року;
стягнути з відповідача заробітну плату за святкові дні в період із 2014 року до 

червня 2017 року з урахуванням суми доплати до заробітної плати за виконання додаткової роботи за збільшений обсяг робіт (суміщення);
вирішити питання про розподіл судових витрат.
Мотивуючи позовні вимоги, позивачка посилалась на те, що 21 червня 1991 року її було прийнято на роботу до відповідача на посаду костюмера Vрозряду, останнім часом вона працювала на посаді старшого майстра костюмерної служби. 11 червня 2019 року дирекцією відповідача прийнято рішення про реорганізацію костюмерної служби театру та скорочення, зокрема, її посади, яке оформлене наказом № 122 «Про скорочення штату та реорганізацію костюмерної служби». Вважала наказ незаконним і безпідставним, оскільки рішення профспілкового комітету, членом якої вона є, надано обґрунтовану відмову в наданні згоди на розірвання безстрокового трудового договору, однак відповідач все ж видав наказ про її звільнення від 16 серпня 2019 року № 641-к на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. З 16 липня 2019 року до 14 серпня 2019 року вона перебувала у відпустці і саме в цей час відповідач звернувся до професійної спілки з проханням надати дозвіл на її звільнення. Відповідачем не враховано переважене право на залишення на роботі, вона має високий рівень кваліфікації, значний досвід роботи в цій сфері та безперервний стаж роботи з 21 червня 1991 року. Вказувала, що із списком вакантних посад не була ознайомлена 11 червня 2019 року, а отримала лист із списком вакансій станом на 4 липня 2019 року, який не містив розміру посадових окладів, і лише частково ці оклади зазначались в списку вакансій станом на 12 липня 2019 року.
Також позивачка зазначала, що згідно з наказом відповідача від 1 травня 1995 року № 265-к їй встановлено доплату в розмірі 67 % від основного окладу за суміщення посад, однак таку доплату вона не отримувала, оскільки без її відома прийнято наказ від 23 жовтня 1996 року № 657-к, яким знято відповідну доплату. Її з указаним наказом не ознайомлено, вона продовжувала виконувати обов`язки костюмера V розряду, тому відповідач зобов`язаний виплатити їй відповідну заробітну плату з 1 жовтня 1996 року до дати звільнення. Їй не нарахована і не виплачена заробітна плата за нічний час роботи за весь період праці, а також не були сплачені доплати до заробітної плати за святкові дні, у трудовій книжці неправильно зазначено формулювання причин звільнення. Такими діями відповідач завдав їй моральної шкоди, які полягають у незаконному звільненні, виконанні посадових обов`язків за сумісництвом без визначеної законодавством оплати праці, вона до цього часу перебуває у нервовому напруженні, що потребує додаткових зусиль для організації свого життя.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року позов задоволено частково. Визнано звільнення ОСОБА_1 - старшого майстра костюмерної служби з 16 серпня 2019 року, у зв`язку із скороченням посади і відмовою від переведення на іншу роботу (ст. 40 п. 1 КЗпП України) та не беручи до уваги рішення профкому ПСП «Вільна опера», як необґрунтоване, згідно наказу Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» № 641-к від 16 серпня 2019 року - незаконним. Поновлено на роботі ОСОБА_1 на посаді старшого майстра костюмерної служби Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» із 17 серпня 2019 року. Стягнуто з Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 419 080,30грн за період із 17 серпня 2019 року по 29 листопада 2023 року. Стягнуто з Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» на користь ОСОБА_1 компенсацію завданої моральної шкоди в розмірі 5 000грн. Стягнуто з Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» на користь ОСОБА_1 

сплачений судовий збір в розмірі 1 921грн та 7 187,50грн витрат, понесених на правову допомогу. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого майстра костюмерної служби Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
У поданій апеляційній скарзі, з урахуванням доповнень, ОСОБА_1 просить:
скасувати рішення суду в частині позовних вимог про стягнення з відповідача заробітної плати (доплати) за збільшений обсяг робіт поряд з виконанням основної роботи, за виконання додаткових обов`язків костюмера V розряду, встановлених в зв`язку з виробничою необхідністю, виходячи з розміру місячного окладу костюмера Vрозряду за період роботи з 1 жовтня 1996 року по дату звільнення 16 серпня 2019 року у розмірі 551 189,18грн;
стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 17 серпня 2019 року по 29 листопада 2023 року з урахуванням загальної кількості робочих днів по шестиденному робочому тижню, а не п`ятиденному як розрахував суд, з урахуванням середньоденної заробітної плати, встановленої судом першої інстанції у розмірі 387,32грн для обчислення середнього заробітку;
стягнути заробітну плату за нічні години праці з червня 1991 року по 16 серпня 2019 року за святкові дні, за період з 2014 року по червень 2017 року з Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка»;
скасувати ухвали суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяв і клопотань від 29 серпня 2023 року, від 16 листопада 2023 року, від 18 листопада 2021 року, ухвалену судом на місці та занесену до протоколу судового засідання, та задовольнити клопотання про витребування доказів від 7 липня 2022 року, від 15 липня 2023 року, клопотання про виклик свідків від 29 жовтня 2021 року, від 23 листопада 2022 року, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи від 29 жовтня 2021 року, від 23 листопада 2022 року.
Позивачка посилається на неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, надання встановленим обставинам справи невірної оцінки, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Позивачка зазначала, що суд першої інстанції самовільно та на власний розсуд змінив заявлені нею позовні вимоги, оскільки позовну вимогу про зміну формулювань причини звільнення вона у своїй заяві від 29 серпня 2023 року просила розглядати тільки у випадку незадоволення позовної вимоги про поновлення її на роботі. 
Також позивачка зазначає, що нею не заявлялось позовної вимоги про стягнення невиплаченої зарплати за роботу у вихідні дні, оскільки в неї був встановлений шестиденний робочий тиждень з одним вихідним - у понеділок, в який вона ніколи не працювала. При цьому, в описовій частині судового рішення зазначено, що її відповідь на відзив містить посилання на факт не видання їй наказів про роботу у вихідні дні, однак на такі обставини вона не посилалась, і позовні вимоги ними не обґрунтовувала.
Крім цього, позивачка стверджує, що рішення суду не містить відомостей про розгляд ряду поданих нею процесуальних документів, зокрема: заяв про забезпечення позову від 22 лютого 2021 року та від 3 листопада 2021 року, заяви про збільшення позовних вимог від 14 листопада 2023 року, клопотань про витребування доказів від 7 липня 2022 року, 15 листопада 2023 року, клопотань про виклик свідків від 29 жовтня 2021 року, від 23 листопада 2022 року, клопотань про призначення почеркознавчої експертизи від 29 жовтня 2021 року, від 23 листопада 2022 року, заяви про відвід судді від 16 листопада 2023 року, клопотань про залучення спеціаліста та перекладача, зауважень 

до протоколів судових засідань, тощо.
Позивачка вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема невірно розрахував розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 серпня 2019 року по 29 листопада 2023 року, оскільки виходив з того, що у неї був п`ятиденний робочий тиждень, а не шестиденний як було насправді, а також за вирахуванням офіційних святкових та вихідних днів, які були скасовані після введення на території України воєнного стану.
Позивачка посилається на те, що шестиденний робочий тиждень був встановлений для неї як для працівниці костюмерної служби, яка входить до художньо-постановочної частини театру, підпунктом «г» пункту 1, пунктом 2 розділу ІVКолективного договору, укладеного між адміністрацією театру та його колективом. При цьому, довідка про її середньоденний заробіток, надана відповідачем, складена саме виходячи з розрахунку того, що в неї був шестиденний робочий тиждень.
У поданій апеляційній скарзі представник ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» - адвокат Галич А.С. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, неправильну оцінку судом наявних в матеріалах справи доказів, та невірне визначення характеру правовідносин, що склались між сторонами.
Представник відповідача зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності проведення попередніх консультацій з профспілкою відповідно до статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», обґрунтованості рішення, прийнятого за наслідками засідання профспілкового комітету ПСП «Вільна опера» від 15 серпня 2019 року, яким було відмовлено у наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачкою. 
Також представник відповідача посилалася на проведення звільнення позивачки у відповідності до вимог трудового законодавства.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення та прийняти до уваги доводи поданої нею апеляційної скарги.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» - адвокат Галич А.С. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на її необґрунтованість.
Постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу представника ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» - адвоката Галич А.С. задоволено. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року в частині вирішення позовних вимог про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В решті рішення суду залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 30 квітня 2025 року постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, залишено в цій частині в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року. Постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року залишити без змін. 
Враховуючи викладене, предметом даного апеляційного перегляду є рішення 

Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Представник ДП «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» - адвокат Галич А.С., будучи повідомленою про судове засідання, призначене на 3 грудня 2025 року (с.с.150 т.13), у судове засідання не з`явилася, подала клопотання про відкладення судового засідання, посилаючись на неможливість явки у судове засідання у зв`язку із хворобою, у підтвердження чого надала медичний висновок про тимчасову непрацездатність від 2 грудня 2025 року.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Враховуючи, що представник відповідача - адвокат Галич А.С. надавала пояснення з приводу поданих апеляційних скарг у судовому засіданні 15 жовтня 2025 року, наданий медичний висновок про тимчасову непрацездатність не містить прізвища особи, якій він виданий, в також предмет апеляційного розгляду, колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 , яка свою апеляційну скаргу підтримала, проти апеляційної скарги відповідача заперечувала, пояснення представника відповідача - адвоката Галич А.С., яка проти задоволення апеляційної скарги позивачки заперечувала, підтримавши свою апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, вважає, що апеляційна скарга позивачки підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 21 червня 1991 року позивачку прийнято на роботу до ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка», де вона працювала на різних посадах, зокрема з 1 січня 2002 року на посаді старшого майстра костюмерної служби (с.с.12-25 т.1).
Листом Міністерства культури України від 22 травня 2019 року № 2924/7-2/13-19 погоджена структура ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» з 1 травня 2019 року, зокрема: IV Художньо-постановочна частина - костюмерна служба: відділ експлуатації чоловічих костюмів, відділ експлуатації жіночих костюмів, відділ експлуатації сценічного взуття (с.с.67, 68-69 т.6).
Наказом ДП «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» від 11 червня 2019 року № 122 скорочено: структурну одиницю - Відділ підготовки та супроводження державних закупівель та відповідно, посади: начальника відділу підготовки та супроводження державних закупівель - 1 од. та фахівця з державних закупівель Відділу підготовки та супроводження державних закупівель - 1 од. (вакантна посада), а також скорочено штат і реорганізовано костюмерну службу, скорочено посаду старшого майстра - 1 од. (с.с.28-29 т.1).

Зі штатного розпису виведено (Художньо-постановочна частина) костюмерна служба 28 посад, а введено до штатного розпису 27 посад (с.с.30 т.1).
Відповідно списку вакантних посад в ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» станом на 11 червня 2019 року в Художньо-постановочній частині наявні 18 одиниць незайнятих посад (с.с.81-84 т.6).
Рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення підтверджено, що позивачка 25 червня 2019 року отримала повідомлення про заплановане звільнення від 11 червня 2019 року, що також підтверджується актом працівників установи від 14 червня 2019 року (с.с.204, 205 т.1).
Згідно з актом від 11 червня 2019 року ОСОБА_1 відмовилася від отримання повідомлення про заплановане звільнення та ознайомлення зі списком вакантних посад (с.с.85 т.6).
Згідно з актом від 4 липня 2019 року ОСОБА_1 відмовилася від ознайомлення зі списком вакантних посад в приміщенні театру, а також від отримання повідомлення про заплановане звільнення від 11 червня 2019 року (с.с.184 т.1).
Згідно з актом від 12 липня 2019 року ОСОБА_1 відмовилася від ознайомлення зі списком вакантних посад станом на 12 липня 2019 року (с.с.188 т.1).
Список вакантних посад ОСОБА_1 отримала 16 липня 2019 року (с.с.185-186 т.1).
17 липня 2019 року генеральний директор театру звернувся до профспілки з поданням, у якому просив надати згоду на звільнення ОСОБА_1 з 16 серпня 2019 року в зв`язку зі скороченням посади та відсутністю згоди щодо переведення на іншу посаду (с.с.26-27 т.1).
Рішенням, прийнятим за наслідками засідання профспілкового комітету «Вільна опера» від 15 серпня 2019 року, відмовлено в наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 з огляду на невідповідність процедури скорочення вимогам чинного законодавства (с.с.191-192 т.1)
Згідно наказу Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» № 641-к від 16 серпня 2019 року (далі - Наказ), звільнено ОСОБА_1 , старшого майстра костюмерної служби, з 16 серпня 2019 року у зв`язку зі скороченням посади і відмовою від переведення на іншу роботу (пункт 1 статті 40 КЗпП України) та не беручи до уваги рішення профкому ПСП «Вільна опера» як необґрунтоване; доручено бухгалтерії театру виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку та додаткову оплачувану відпустку за ненормований робочий день у кількості п`ять календарних днів за відпрацьований період роботи з 21 червня 2019 року по 16 серпня 2019 року (с.с.33 т.5).
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року визнано звільнення ОСОБА_1 16 серпня 2019 року незаконним та поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого майстра костюмерної служби ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» з 17 серпня 2019 року.
Рішення суду в цій частині залишено без змін постановою Верховного Суду від 30 квітня 2025 року.

Щодо позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

Згідно частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, 

орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Оскільки позивачка була поновлена на роботі рішенням суду від 29 листопада 2023 року з 17 серпня 2019 року, період вимушеного прогулу становив з 17 серпня 2019 року по 29 листопада 2023 року.
Матеріали справи не містять доказів того, що розгляд даної справи тривав більше одного року з вини позивачки, тому середній заробіток підлягає стягненню за весь період вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).
За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Здійснюючи розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції керувався довідкою № 100 від 18 листопада 2020 року (с.с.141 т.6), згідно якої нарахована ОСОБА_1 заробітна плата за травень 2019 року становила 9 135грн (25 робочих днів), а за червень 2019 року - 9 187,50грн (24 робочі дні).
При повторному апеляційному розгляді позивачка подала розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якому зазначила, що відповідач у довідці від 18 листопада 2020 року неправильно зазначив кількість робочих днів у травні та червні 2019 року, які відповідно становили 27 та 26 замість зазначених 25 та 24, а також неправильно зазначив розмір заробітної плати, нарахованої у травні, замість 9 791,25грн, зазначено 9 135грн.
Під час судового засідання 15 жовтня 2025 року колегія суддів звернула увагу представника відповідача на вказані обставини та оголосила у судовому засіданні перерву, так як представник відповідача не змогла надати відповіді на поставлені питання. При цьому колегія суддів зазначила, що уточнюючі розрахунки та пояснення представник 

відповідача може надати апеляційному суду за 10 днів до судового засідання.
Проте, представник відповідача будь-яких пояснень апеляційному суду не надала і у судове засідання 3 грудня 2025 року не з`явилася.
Також матеріали справи не містять наказів, згідно яких позивачка працювала у святкові дні травня та червня 2019 року.
За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе розраховувати середньоденну заробітну плату позивачки, виходячи з довідки відповідача № 100 від 18 листопада 2020 року.
З приводу посилань позивачки про неправильно зазначену у довідці № 100 заробітну плату, нараховану у травні 2019 року, колегія суддів звертає увагу, що у розрахунковому листі зазначено нарахування за квітень 2019 року у розмірі 656,25грн, що не враховується у загальний розмір заробітної плати за травень 2019 року.
Отже, сукупний дохід позивачки за травень-червень 2019 року склав 18 322,50грн за 49 робочих днів, тому середньоденна заробітна плата позивачки за травень-червень 2019 року становить 373,93грн (18 322,50грн / 49 робочих днів).
Визначаючи загальну кількість днів вимушеного прогулу, суд першої інстанції взяв за основу свого розрахунку п`ятиденний робочий тиждень, визначивши таким чином, що період вимушеного прогулу становить 1 082 робочі дні, що не відповідає обставинам справи.
Відповідно до пункту 1 розділу IV Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників Національної опери України, який є Додатком № 7 до Колективного договору, тривалість робочого часу для працівників, безпосередньо пов`язаних із проведенням вистав та репетицій, становить 7 годин за 6-денного робочого тижня, протягом яких працівник може викликатися на роботу не більше двох разів на день. У театрі встановлюється такий регламент робочого часу і часу відпочинку: а) початок денних вистав - о 12 год. 00 хв.; б) початок вечірніх вистав - о 19 год. 00 хв.; в) проведення репетицій - з 10 год. 00 хв. до 22 год. 00 хв.; г) для робітників постановочної частини - початок роботи для обслуговування репетиції - о 9 год. 00 хв., для обслуговування вистави - о 17 год. 00 хв. (с.с.28, т.7).
Тобто тривалість робочого часу старшого майстра костюмерної служби, що безпосередньо пов`язаний із проведенням вистав та репетицій, становить 7 годин за шестиденного робочого тижня.
Представник відповідача не заперечувала, що позивачка має шестиденний робочий тиждень.
Враховуючи шестиденний робочий тиждень позивачки, її вимушений прогул з 17 серпня 2019 року по 29 листопада 2023 року складає 1 335 робочих днів (2019 рік - 116; 2020 рік - 313; 2021 рік - 313; 2022 рік - 306; до 29 листопада 2023 року - 287), а відтак середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 499 196грн 55коп. (373,93грн х 1 335 робочих днів).
За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 підлягає зміні.
Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 заявила про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 грудня 2024 року по 1 травня 2025 року, посилаючись на те, що після постанови Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року її було звільнено та поновлено на роботі після постанови Верховного Суду від 20 квітня 2025 року.
Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частина 6 статті 367 ЦПК України визначає, що в суді апеляційної інстанції не 

приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 грудня 2024 року по 1 травня 2025 року не були предметом розгляду в суді першої інстанції, вони не підлягають розгляду під час перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
При цьому, позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом, у разі порушення її прав.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди

Згідно із статтею 237-1 КЗпП України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок незаконного звільнення (порушення права на працю) позивачці було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях через позбавлення її роботи та заробітної плати як джерела існування, зміну життєвих зв`язків, виникнення потреби докладати додаткові зусилля для відновлення своїх порушених прав.
Також суд першої інстанції, врахувавши ступінь тяжкості вимушених змін у житті позивачки і її виробничих стосунках, час та зусилля, витрачені нею для відновлення попереднього стану, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог у цій частині та стягнув з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 5 000грн.
Апеляційні скарги позивачки та представника відповідача не містять доводів незаконності або неправильності рішення суду в частині стягнення моральної шкоди.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що апеляційні скарги позивачки та представника відповідача не містять доводів незаконності рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції в цій частині правильно застосував норми матеріального права, колегія суддів не має правових підстав для перегляду рішення суду в цій частині.
20 травня 2025 року позивачка подала до апеляційного суду заяву, в якій просить під час повторного перегляду рішення суду апеляційним судом вирішити спір в частині відшкодування моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги в цій частині в повному обсязі, стягнувши з відповідача моральну шкоду у розмірі 500 000грн.
Частини 1 та 2 статті 364 ЦПК України передбачають, що особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна надати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи, в іншому випадку суд не враховує такі 

доповнення чи зміни. Таке надсилання може здійснюватися в електронній формі через електронний кабінет з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.
До заяви позивачка додала квитанцію про направлення копії заяви на поштову адресу відповідача.
Згідно частини 1 статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Частина 2 статті 354 ЦПК України передбачає, що учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Подана позивачкою 20 травня 2025 року заява, яка містять доводи не згоди позивачки з рішенням суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, фактично є доповненнями до апеляційної скарги, поданими з пропуском встановленого законом строку. 
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Оскільки заява позивачки від 20 травня 2025 року, яка фактично є доповненнями до апеляційної скарги, подана ОСОБА_1 поза межами строку на апеляційне оскарження, колегія суддів залишає її без розгляду.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, неповно встановив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.
Разом з цим, апеляційній скарги не містять доводів незаконності або необґрунтованості рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, в цій частині суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, тому колегія суддів не має правових підстав для зміни або скасування рішення в цій частині та залишає його без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей 

суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», розмір судового збору за подання апеляційної скарги фізичною особою на рішення суду становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а суд першої інстанції не вирішив питання розподілу судових витрат за часткове задоволення цих позовних вимог, апеляційний суд вважає, що стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір за подання позовної заяви в цій частині у розмірі 4 991,97грн (499 196,55грн х 1 %) та за подання апеляційної скарги в цій частині у розмірі 7 487,96грн ((499 196,55грн х 1 %) х 150 %), а всього 12 479грн (4 991,97грн + 7 487,96грн).
Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково, апеляційну скаргу Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу змінити.
Стягнути з Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 499 196грн 55коп. (сума зазначена без вирахування податку та обов`язкових платежів) за період із 17 серпня 2019 року по 29 листопада 2023 року.
Стягнути з Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» на користь держави судовий збір у сумі 12 479грн 93коп.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року в частині стягнення моральної шкоди залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 12 січня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук