КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22/-ц/824/9220/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Київ
Справа № 361/9498/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., 
за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Писанець Н.В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Вищедубечанське лісове господарство» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 

встановив:

У вересні 2024 рокупозивач  ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Вищедубечанське лісове господарство» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування вимог зазначив, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області у справі № 361/1660/23 від 21 вересня 2023 року, ОСОБА_1 було поновлено на роботі на посаді старшого майстра Довгобродівського лісництва у Державному підприємстві «Вищедубечанське лісове господарство». Рішення набрало законної сили 28 серпня 2024 року. При розгляді даної справи була відсутня позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Враховуючи, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 755/12623/19 було визнано, що позивачі у справах про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не обмежені будь-яким строком на звернення до суду - позивач просив суд, враховуючи відомості з довідки № ВД00-000006 від 07.09.2023 року щодо його середньоденної заробітної плати, стягнути на свою користь з відповідача - 713 797 грн. 50 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з порушенням строку позовної давності, а саме через 1 рік, після ухвалення рішення Броварським міськрайонним судом Київської області від 21 вересня 2023 року про поновлення на роботі.
Вважає вказані висновки необґрунтованими, оскільки за змістом ч.2 ст.233 КЗпП України, що була чинною на момент незаконного звільнення позивача, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відзиву на апеляційну скаргу представник відповідача не подавав.
Під час розгляду справи представником відповідача Зубчук О.Р. були надані письмові пояснення, в яких вона погодилась із висновками суду першої інстанції та звернула увагу, що з 19 липня 2022 р. частини перша та друга ст. 233 Кодексу законів про працю України (строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів) викладені у такій редакції: працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті; 
із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП). 
У новій редакції ст. 234 КЗпП вказано, що поновлення строків, пропущених з поважних причин, можливе, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (ст. 116 КЗпП), минуло не більше одного року.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у своїй Постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 прийшов до висновку, що, вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, слід виходити з такого - якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).
Оскільки позивач ОСОБА_1 був звільнений 30 березня 2022 року, отримав копію наказу про звільнення 02 лютого 2023 року, а з даним позовом звернувся лише 23 вересня 2024 року, то позивач звернувся в суд із відповідним позовом про захист такого порушеного права з пропуском строку, визначеного статтею 233 КЗпП України, заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду не надав, поважності причин пропуску вказаного строку не навів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити.
Представник відповідача Зубчук О.Р. вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов таких висновків:
- звертаючись із дійсним позовом щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивачем вказано про відсутність будь-яких обмежень у часі звернення з таким позовом.
- вважаючи себе особою, права якої порушені, позивач звертався до суду із позовом про поновлення його на роботі, однак, таке звернення не могло бути перешкодою для одночасного звернення позивача до суду з позовом про захист свого порушеного права щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
- позивач ОСОБА_1 дізнався про порушення його права в березні 2023 року, з дійсним позовом до суду позивач звернувся 23 вересня 2024 року, більш ніж через 1 рік після винесення оскаржуваного наказу, заяву про поновлення строку на звернення до суду позивач не заявляв, поважних причин пропуску строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України не навів, належні та допустимі докази того, що у нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України не надав.
- позивач звернувся в суд із відповідним позовом про захист такого порушеного права з пропуском строку, визначеного статтею 233 КЗпП України, заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду не надав, поважності причин пропуску вказаного строку не навів, тому суд дійшов висновку, що строк звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - пропущений, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені без з`ясування усіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Так, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду, визначеного ст. 233 КЗпП України, суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин, що мають значення для вирішення спору, не надав їм жодної правової оцінки та не встановив, чи є позовні вимоги обґрунтованими.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові 22вересня 2021 року у справі № 522/3473/19 наслідки пропуску строку звернення до суду у вигляді відмови в задоволенні позову застосовуються судом лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але такі строки пропущено та підстав для їх поновлення не встановлено. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.
Як встановлено з матеріалів справи, на підставі наказу №13-к від 30.03.2022 р. позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади майстра лісу Довгобродівського лісництва у зв`язку з виходом на пенсію за віком.
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» про поновлення на роботі. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 31.03.2022 року на підставі наказу № 13-К його звільнено з посади майстра лісу у зв`язку з виходом на пенсію за віком. Позивач вважав, що його звільнено незаконно, а вищевказаний наказ є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Звільнення у зв`язку з виходом на пенсію може бути ініційовано виключно самим працівником, а досягнення пенсійного віку не є підставою для звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Позивач 02 лютого 2023 року отримав копію вищевказаного наказу, а 07 лютого 2023 року його представник звернувся із адвокатським запитом про отримання копії наказу. До цього часу посадові особи Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» відмовляли надавати позивачу копію наказу, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості ознайомитися із наказом. 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2023 року у справі №361/1660/23 позов задоволено та поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого майстра Довгобродівського лісництва у Державному підприємстві «Вищедубечанське лісове господарство».
Наказом № 82-к директора філії «Вищедубечанське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 27 вересня 2023 року, на виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.09.2023 року у справі № 361/1660/23 поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого майстра Довгобродівського лісництва філії «Вищедубечанське лісове господарство» ДП «Ліси України» (правонаступник Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство).
Постановою Київського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» залишено без задоволення, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2023 року - залишено без змін.
З даним позовом позивач звернувся до суду 23 вересня 2024 року.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) вказано, що:
«середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.
Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.
Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.
Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.
У вказаній постанові від 08 лютого 2022 року Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що «працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 
Також, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.»

Таким чином, враховуючи, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2023 року, що набуло законної сили 28 серпня 2024 року, встановлено факт незаконного звільнення ОСОБА_1 та поновлено його на роботі, то згідно зі ст. 235 КЗпП України позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові від 08 лютого 2022 року, « вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.»
Отже, часом вимушеного прогулу ОСОБА_1 у зв`язку з його незаконним звільненням є період з дня звільнення 31 березня 2022 року по дату фактичного поновлення на роботі 27 вересня 2023 року, що становить 390 робочих днів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив тримісячний строк для звернення до суду, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. 
Проте з таким висновком погодитись неможливо з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України в редакції на момент незаконного звільнення позивача ( 31 березня 2022 року) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 викладено в такій редакції:
Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 910/1786/24 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив наступне:
- «За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
- Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. Так, згідно із висновками, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012 щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.»
- «Зважаючи на те, що позов про поновлення на роботі безпосередньо пов`язаний зі спором, що стосується порушення процедури звільнення позивача, колегія суддів вважає, що до даних правовідносин слід застосовувати положення частини першої статті 233 КЗпП України в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (19.11.2021), а не частини другої статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових правовідносин", який набрав чинності 19.07.2022, як помилково зазначили суди першої та апеляційної інстанції.
- За таких обставин, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме застосували норму права до події, яка виникла раніше, не встановивши при цьому наявність обставин, з якими закон пов`язує можливість застосувати норму права до відносин, що виникли раніше (коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи).»
- Як зазначалося вище та встановлено судами обох інстанцій, спірні правовідносини, що пов`язані із звільненням позивача та нарахуванням йому заробітної плати за час вимушеного прогулу виникли 19.11.2021.
- Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
- «Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій помилково застосували положення частини другої статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових правовідносин», який набрав чинності 19.07.2022, та зробили неправильні висновки про необхідність застосування тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.»

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскільки даний спір за позовом ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці, то до спірних правовідносин слід застосовувати положення ст. 233 КЗпП України в редакції, що була чинною на момент звільнення позивача, тобто станом на 30 березня 2022 року. 
Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права, тому оскаржуване рішення суду слід скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Заперечення представника відповідача з посиланням на постанову Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 щодо застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки у справі № 460/21394/23 предметом спору є перерахунок грошового забезпечення військовослужбовця за період з 01 лютого 2020 року по 30 березня 2023 року, тобто зазначена постанова не є релевантною до спірних правовідносин, що склались у даній справі за позовом ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
За змістом пункту 2 розділу ІІ Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 розділу ІV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з довідкою, виданою директором філії «Вищедубечанське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» від 07.09.2023 року, заробітна плата ОСОБА_1 за січень 2022 року становила 31 540 грн., за 19 робочих днів; заробітна плата за лютий 2022 року (20 робочих днів) становила 56 340 грн.( в тому числі 16 500 грн. - одноразове матеріальне заохочення). Середньоденна заробітна плата відповідно до постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року становить 1830 грн. 25 коп.
Колегія суддів погоджується з вказаним розрахунком, який не спростовано іншими матеріалами справи. Відтак, середньоденний заробіток позивача за два місяці перед звільненням становив : (31 540 грн. + ( 56 340 грн. - 16 500 )) /39 = 71 380 грн. /39 робочих днів = 1830 грн. 25 коп. 
Тому середній заробіток за період вимушеного прогулу становить: 390 робочих днів х 1830 грн. 25 коп. = 713 797 грн. 50 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вирахуванням із цієї суми встановлених законом податків та обов`язкових платежів. 
Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у даній справі, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі: 7137 грн. 98 коп. ( за подання позовної заяви) + 10 706 грн. 96 коп. ( за подання апеляційної скарги) = 17 844 грн. 94 коп. 
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення: 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Вищедубечанське лісове господарство» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.
Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 березня 2022 року по 27 вересня 2023 року в сумі 713 797 ( сімсот тринадцять тисяч сімсот дев`яносто сім) грн. 50 коп., за вирахуванням із цієї суми встановлених законом податків та обов`язкових платежів. 
Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь держави судовий збір в сумі 17 844 ( сімнадцять тисяч вісімсот сорок чотири) грн. 94 коп. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 16 січня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.