КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2735/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м. Київ
Справа № 355/303/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., 
за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 30 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Чехова С.І.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Баришівського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про зняття арешту з майна, 

встановив:

У лютому 2024 року до Баришівського районного суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою, у якій просить зняти арешт з 1/4 частки земельної ділянки площею 0,225 га кадастровий номер 3220285101:14:023:0032, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 яка належить на йому на праві власності. Арешт був накладений постановою Баришівського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 20 вересня 2016 року у виконавчому проваджені НОМЕР_1 (номер запису про обтяження: 16494350).
В обґрунтування позову зазначив, що 11 лютого 2016 року Баришівським районним судом Київської області ухвалено рішення у цивільній справі №355/10/16-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №500939876. На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист, який було пред`явлено ПАТ «Альфа-Банк» до Баришівського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрайонного управління Міністерства юстиції (м. Київ) до виконання.
20 вересня 2016 року державним виконавцем Беднарською Ю.П. Баришівського районного відділу державної виконавчої служби було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 за виконавчим листом №2/355/61/16 виданим 06 червня 2016 року і в той же день було винесено постанову про арешт на його майно та оголошено заборону на його відчуження. 27 листопада 2017 року державним виконавцем Беднарською Ю.П. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Разом з тим, не дивлячись на повернення виконавчого листа стягувачу, арешти накладені на майно, скасовані не були, що в свою чергу на даний час порушує його права визначені Цивільним кодексом України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична людина або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і яка захищає від позбавлення майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 08 вересня 2021 року заяву ТОВ «Вердикт Капітал» про зміну сторони у справі, шляхом заміни стягувача його правонаступником задоволено. Замінено стягувача АТ «Альфа Банк» на його правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал». Він звернувся 05 лютого 2024 року із заявою до Баришівського районного відділу державної виконавчої служби, однак отримав необґрунтовану відмову, в якій було зазначено, що не вбачається ніяких порушень Закону України «Про виконавче провадження». У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документу до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Враховуючи дату повернення стягувачу виконавчого документу у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_1, а саме: 27 листопада 2017 року строк для реалізації визначеного ч.5 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» права на повторне пред`явлення їх до виконання сплив 27 листопада 2020 року, а тому подальший арешт майна позивача є безпідставним та незаконним, так як наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у права особи на мирне володіння своїм майном. Згідно з відповіддю державного виконавця Баришівського районного відділу державної виконавчої служби від 05 лютого 2024 року наявними відомостями з реєстру виконавчих проваджень підтверджується, що правом на повторне звернення вказаного виконавчого документу до виконання стягувач не скористався, виконавче провадження по виконанню цих документів на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на 05 лютого 2024 року не здійснюється. Він вважає, що відсутні правові підстави для продовження дії арешту, накладеного на його майно.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 30 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 про зняття арешту з майна - задоволено.
Знято арешт з 1/4 частки земельної ділянки площею 0,225 га кадастровий номер 3220285101:14:023:0032, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 , накладений постановою Баришівського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 20 вересня 2016 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1, (номер запису про обтяження: 16494350).
Стягнуто з Баришівського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» солідарно судовий збір у сумі 1211,20 грн на користь держави.
Не погоджуючись з рішенням, відповідач ТОВ «Вердикт Капітал» подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі. Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що суд не мав процесуального права розглядати цю справу по суті та повинен врахувати, що арешт накладено на майно  ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, отже, провадження у справі підлягало закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Стверджує, що Верховний Суд неодноразово зауважував у своїх правових висновках, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Також просив стягнути з ОСОБА_1 на користь апелянта судові витрати, повідомивши при цьому, що попередній розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи: 11 900 грн - витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, 15 000 грн. - в апеляційній інстанції та 1816,80 грн витрат по сплаті судового збору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Куценко Н.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що якщо виконавчий лист повторно не пред`являвся до примусового виконання і строки його пред`явлення до виконання закінчилися, то суд дійшов правильного висновку про задоволення позовної заяви ОСОБА_1 , оскільки збереження арештів, накладених державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника.
19 листопада 2024 року до Київського апеляційного суду надійшли додаткові пояснення представника ТОВ «Вердикт Капітал» - Іжаковського О.В., в яких він заперечив проти доводів відзиву на апеляційну скаргу, оскільки правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2024 р. у справі № 947/36027/21, не відповідний обставинам цієї справи. У порівнюваній справі відмінні фактичні обставини, а саме, питання про зняття арешту вирішувалося на етапі виконавчого провадження, тоді як у цій справі це питання вирішується в порядку позовного провадження, після завершення виконавчого провадження.
Зазначає, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, в якому було накладено арешт на його майно, тому він повинен був оскаржити рішення, дії чи бездіяльність Баришівського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управлення Міністерства юстиції (м. Київ), якщо вважав, що такі дії мали місце.
Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі з підстави, передбачено пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
18 березня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - Куценко Н.В. подала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання, проте причин неявки представник позивача не повідомила, доказів на їх підтвердження не надала. 
Відповідно до ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи викладене, неявка представників сторін в судове засідання не перешкоджає апеляційному перегляду рішення місцевого суду відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з позивача у свій час був стягнутий борг на користь ПАТ «Альфа Банк» у сумі 38 191,43 гривень. У зв`язку з примусовим виконанням виконавчий лист був направлений до Баришівського ВДВС і через відсутність майна, на яке можливо було звернути стягнення, на земельну ділянку, вартість якої перевищувало вартість боргу, було накладено арешт. В подальшому виконавчий лист був повернутий стягувачу, арешт знято не було відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», де вказано, що чинність арешту майна боржника припиняється, скасовуються і інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Сторона стягувача у своєму відзиві тільки послалась на процесуальні особливості, які він бачить під час звернення до суду боржника. Однак не висловив думку та не запропонував дії з боку стягувача стосовно арешту, накладеного на майно, за відсутністю виконавчого провадження та не звернення до повторного виконання виконавчого листа. Знаходження під арештом майна позивача, яке вартістю значно вище за суму боргу і ніяким чином не сприяє поверненню боргу. Оцінка земельної ділянки не проводилась, пропорційність боргу з майном, яке знаходиться під арештом не встановлювалось. Повторно виконавчий лист на виконання до ВДВС не надходив, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. 
Проте з наведеним висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником 1/4 земельної ділянки АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 3220285101:14:023:0032, площею 0,225 га, з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 24 лютого 2014 р. з індексним номером 18177789.
Постановою державного виконавця Баришівського районного відділу державної виконавчої служби Беднарської Ю.П. від 20 вересня 2016 р. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з метою примусового виконання виконавчого листа від 06 червня 2016 р. № 2/355/61/16, згідно з яким з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість у розмірі 38 191,43 грн.
Постановою державного виконавця від 20 вересня 2020 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 метою виконання виконавчого документу та усунення можливості здійснювати відчуження майна боржником було накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, що належало боржнику ОСОБА_1 , в межах суми боргу.
Постановою державного виконавця Баришівського районного відділу державної виконавчої служби Беднарської Ю.П. від 27 листопада 2017 р. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 виконавчий лист Баришівського районного суду Київської області від 06 червня 2016 р. № 2/355/61/16 повернуто стягувачу ПАТ «Альфа Банк».
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 06 лютого 2024 р. вбачається, що 21 вересня 2016 року о 09:53:16 год до Державного реєстру речових прав внесено запис про обтяження за № 16494350, згідно з яким земельну ділянку з кадастровим номером 3220285101:14:023:0032, площею 0,225 га, з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за реєстраційним номером 299321132202 арештовано на підставі постанови державного виконавця Баришівського районного відділу державної виконавчої служби Беднарської Ю.П. від 20 вересня 2016 р. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.
При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.
Отже, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 викладено висновок, що «боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України».
У постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 234/18525/19 та від 20 жовтня 2021 року у справі № 236/789/21 вказано, що «в разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що ця особа не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. 
Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Отже, суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно позивача, який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
У постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 р. у справі № 577/4541/20 сформульовано правовий висновок, згідно з яким боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження від 20 вересня 2016 року, державним виконавцем Беднарською Ю.П. було відкрите виконавче провадження № НОМЕР_2 на підставі виконавчого листа №2/355/61/16, виданого 06 червня 2016 року Баришівським районним судом Київської області про стягнення на користь ПАТ «Альфа Банк» з ОСОБА_3 суми заборгованості 38191 гривень 43 коп. (а.с.23)
З копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 вересня 2016 року вбачається, що державним виконавцем Беднарською Ю.П. з метою виконання виконавчого листа №2/355/61/16, виданого 06 червня 2016 року Баришівським районним судом Київської області, накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с.24)
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розділі «Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень» станом на 06.02.2024 року, арешт на 1/ 4 частину земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 накладено на підставі постанови № НОМЕР_2 державного виконавця Баришівського ВДВС Беднарської Ю.П.

Таким чином, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 був боржником у виконавчому провадженні, арешт на його майно було накладено у зв`язку з невиконанням ним рішення суду про стягнення боргу на користь ПАТ «Альфа Банк», ОСОБА_1 не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту - оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Колегія суддів звертає увагу, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав як сторона виконавчого провадження, між учасниками справи не виникло цивільно-правового спору, який підлягав би вирішенню в порядку позовного провадження, а постало питання щодо правомірності дій і рішень державного виконавця під час виконання судового рішення. 
Отже, суд першої інстанції помилково розглянув справу по суті та не врахував того, що арешт накладено на майно позивача, який був боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, оскільки неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, не врахував правові висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права у спірних правовідносинах, тому оскаржуване рішення слід скасувати, провадження у справі закрити, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту - оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а не в позовному провадженні.

В прохальній частині апеляційної скарги представник ТОВ «Вердикт Капітал» просив стягнути з ОСОБА_1 судові витрати. В мотивувальній частині апеляційної скарги представник відповідача зазначав, що судові витрати складаються з : витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги - 1816 грн. 80 коп., на правничу допомогу - 11 900 грн. в суді першої інстанції та 15 000 грн. в суді апеляційної інстанції. 
Згідно з ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 303/1430/18 зазначено, що: «відповідно до пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

З матеріалів справи встановлено, що в суді першої інстанції представником відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» було подано заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 11 900 грн., посилаючись на те, що Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» було надано ТОВ «Вердикт Капітал» наступну правничу допомогу: консультація усна, з вивченням документів, по судовій справі № 355/303/24, вартістю 1500 грн.; підготовка ( складання) відзиву на позовну заяву по справі № 355/303/24, вартістю 8400 грн.; підготовка ( складання) заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, вартістю 2000 грн. 
На підтвердження понесених витрат до заяви представником відповідача було додано:
- копію договору про надання правової допомоги № 03-01/2023 від 03.01.2023 року, укладеного між ТОВ «Вердикт Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» в особі керуючого партнера Бурдюг Т.В.; копію прайс-листа щодо вартості надання послуг; 
- копію заявки на надання юридичної допомоги № 02-05/2024 від 02 травня 2024 року по супроводу судової справи № 355/303/24, вартістю послуг 11 900 грн.;
- акт приймання-передачі наданих послуг від 08 травня 2024 року, відповідно до якого адвокатським об`єднанням в особі керуючого партнера Бурдюг Т.В. ТОВ « Вердикт Капітал» були надані такі послуги: консультація усна, з вивченням документів, по судовій справі № 355/303/24, вартістю 1500 грн.; підготовка ( складання) відзиву на позовну заяву по справі № 355/303/24, вартістю 8400 грн.; підготовка ( складання) заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, вартістю 2000 грн. 
В суді першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Куценко Н.В. подала письмові пояснення, в яких заперечувала проти заявленого розміру витрат, вказуючи на їх неспівмірність, оскільки фактично адвокатом відповідача було складено відзив на позовну заяву на 4 аркушах та прийнято участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, що не вимагало значних затрат часу, а заявлена сума не відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. 
Колегія суддів приймає до уваги заперечення представника позивача, оскільки така послуга як консультація з вивченням документів охоплюється складанням відзиву на позовну заяву; вартість складання відзиву на позовну заяву, обсягом 3 аркуші, враховуючи складність справи, на суму 8400 грн. є значно завищеною, а складання заяви про стягнення витрат на правничу допомогу взагалі не відноситься до надання правової допомоги. 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року вказано, що заява про стягнення/розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.
Враховуючи вищевикладені висновки Верховного Суду, керуючись такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, приймаючи до уваги обсяг вчинених процесуальних дій, обсяг виконаної адвокатом роботи ( складання відзиву на позовну заяву), враховуючи складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принципи співмірності та розумності судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про стягнення із позивача на користь відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції - 3000 грн. 
Разом з тим, заявляючи в апеляційній скарзі про стягнення судових витрат, в тому числі на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції на суму 15 000 грн., представником відповідача не було надано до справи жодних доказів, які б підтверджували розмір вартості правової допомоги, яка була понесена або яку має понести відповідач, враховуючи при цьому, що як апеляційна скарга, так і заяви про усунення недоліків, про поновлення строку на апеляційне оскарження, а також письмові пояснення підписані генеральним директором ТОВ «Вердикт Капітал» Іжаковським О.В. 
Отже, враховуючи, що представником відповідача ні до апеляційної скарги, ні під час апеляційного провадження не було надано до справи доказів, які б підтверджували розмір вартості правової допомоги в суді апеляційної інстанції, а до закінчення судових дебатів у справі представник відповідача не подавав заяви про намір подати такі докази після ухвалення судового рішення, то у стягненні з позивача витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції відповідачу слід відмовити.
Оскільки за подання апеляційної скарги відповідачем було сплачено судовий збір у розмірі 1816 грн. 80 коп., і апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. 
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 377, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» - задовольнити.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 30 липня 2024 року - скасувати.
Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Баришівського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про зняття арешту з майна - закрити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн. 80 коп. та витрати на правову допомогу в суді першої інстанції у сумі 3000 (три тисячі) грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 15 січня 2026 року. 

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.