ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 грудня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 734/5915/23
Головуючий у першій інстанції – Бузунко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1804/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Мамонової О.Є.,
суддів – Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

учасники справи:
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,
відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 31 липня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

                                      У С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі по тексту – ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останньої на його користь заборгованість за кредитним договором №464928027 у розмірі 43 529,80 грн, з яких:
- 13 900,00 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу,
- 29 629,80 грн – сума заборгованості за відсотками. 
Також позивач просив стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04.07.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі по тексту - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №464928027.
28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» (далі по тексту – ТОВ «Таліон плюс») укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язався відступити фактору право вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором.
20.10.2022 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №20102022, відповідно до якого ТОВ «Таліон плюс» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрах прав вимоги.
Відповідно до реєстру прав вимоги №1 від 21.10.2022 до договору факторингу №20102022 від 20.10.2022 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 43 529,80 грн, з яких: 13 900,00 грн – сума заборгованості по основному договору; 29 629,80 грн – сума заборгованості по відсоткам.
Позивач зазначав, що з моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 21.10.2022 ним не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.
Усупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав своїх зобов`язань. Після відступлення права грошової вимоги не здійснив жодного платежу для погашення заборгованостей ні на рахунок ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунок попереднього кредитора.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 31.07.2024 позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором від 04.07.2021 №464928027 у сумі 43 529,80 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» сплачений останнім судовий збір в сумі 2 684 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не доведено перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача, не надано первинні банківські документи, що позбавляє можливості перевірити факт перерахування чи отримання позичальником коштів у кредит, а також перевірити розмір спірної заборгованості, порядок її нарахування та нарахування відсотків за користування кредитом.
Заявниця указує, що долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, які б дозволили суду перевірити чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.
ОСОБА_1 наполягає на тому, що до ТОВ «ФК «ЄАПБ» не перейшло право вимоги до неї як боржника за кредитним договором, оскільки він був укладений 04.07.2021, а договір факторингу 28.11.2018, тобто до укладення кредитного договору.
Звертає увагу на те, що вона зверталася у серпні 2021 року до поліції із заявами про прийняття заходів до невідомих осіб, які телефонують з різних номерів та повідомляють про борги в різних компаніях, яких вона не оформляла, що підтверджується копією Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження №120212775460000276 від 21.08.2021.
ОСОБА_1 стверджує, що по її банківській картці № НОМЕР_1 у АТ КБ «ПриватБанк» з 04.07.2021 в період часу з 21 год. 35 хв. до 22 год. 42 хв. від різних фінансових установ надійшло 62 000 грн, якими вона не користувалася, оскільки грошові кошти які надходили, відразу ж без, її участі, були перераховані невстановленою особою шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки у вигляді переказів на іншу картку, окрім цього в період з 06.07.2021 по 07.07.2021 на її банківську картку були зараховані грошові кошти у розмірі 34 900 грн від різних фінансових установ, якими вона також не користувалася, оскільки кошти, які надходили відразу ж, без її згоди, були перераховані таким же шляхом у вигляді переказів з картки на інші рахунки. Такими діями невстановленої особи ОСОБА_1 було завдано майнової шкоди у розмірі 97 500 грн. По даному факту за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України слідчим внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120242754450000115, яке триває.
Зазначає, що вона не могла одночасно укладати 04.07.2021 кредитні договори з різними фінансовими установами, а наявна копія кредитного договору без її особистого підпису та підпису кредитодавця не є належним та допустимим доказом, оскільки ОСОБА_1 станом на 04.07.2021 не мала електронного підпису з одноразовим ідентифікатором. 11.06.2021 вона подала до Печерського районного суду м. Києва позов до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «ФК «ЄАПБ» про визнання недійсним спірного договору.
У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 також просила зупинити провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №757/26822/24-ц, що розглядається Печерським районним судом м. Києва в порядку цивільного судочинства за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «ФК «ЄАПБ» про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним договору кредитної лінії №464928027 від 04.07.2021.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 20.12.2024 провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №757/26822/24-ц, ухвалою від 24.03.2025 поновлено провадження у справі. 

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «ЄАПБ» просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції – без змін.
Зазначає, що під час укладення кредитного договору відповідачем вказано номер телефону НОМЕР_2 , на який приходило повідомлення з електронним підписом одноразовим ідентифікатором, яким його і підписано. Цей же номер телефону відповідач указала як особистий у поданій нею апеляційній скарзі. Тож, вважає, що позивачем доведено факт укладення кредитного договору в електронній формі на визначених у ньому умовах.
Позивач указує, що на підтвердження перерахування/надання коштів ОСОБА_1 у позику на банківську картку, надано платіжне доручення від 04.07.2021, а також суду надано виписку по картці НОМЕР_1 , які є первинними банківськими документами.
На думку сторони позивача, відповідач навмисно намагається уникнути відповідальності відповідно до умов укладеного кредитного договору та сплати боргу, оскільки з позовом ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося у грудні 2023 року, а з заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 звернулась лише 09.05.2024.
Уважає, що оскільки ТОВ «ФК «ЄАПБ» не є стороною договору факторингу, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», і не здійснювало контроль за процесом його укладення та виконання, оригіналами повного тексту цього договору та додатками до нього не володіє і не може володіти згідно чинного законодавства України, тому надані ним копії цих договорів є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах. Укладаючи договір факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» з ТОВ «Таліон плюс», останнє гарантувало, що права вимоги за відступленими кредитним договорами є дійсними і чинними. 
Також указує, що законодавство України не передбачає обов`язку нового кредитора мати письмове підтвердження відправлення чи отримання боржником повідомлення про відступлення права вимоги. 

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи відзиву на неї, апеляційний суд дійшов наступних висновків. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.
Однак погодитись з таким висновком районного суду колегія суддів не може, з огляду на наступне.

Судом у справі встановлено, що 04.07.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір кредитної лінії №464928027 (а.с. 7-9 т. 1).
За цим договором кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 22 000 грн, це максимальна сума кредиту, яка протягом строку дії договору одночасно може бути в розпорядженні позичальника. Кредитодавець надає перший транш за договором у сумі 13 900 грн одразу після укладення договору. Позичальник у будь-який, протягом дисконтного періоду дії договору, може збільшити суму кредиту (отримати черговий транш) в межах кредитного ліміту, шляхом ініціювання такої операції в особистому кабінеті, а також частково повернути суму кредиту. Повернення кредиту в повному обсязі позбавляє права позичальника отримати нові транші, а договір вважається припиненим шляхом його повного виконання. Загальна сума кредиту складається з сум кредиту (траншів) отриманих протягом усього строку дії договору. Позичальник має право користуватися кредитом від дати фактичного отримання суми кредиту за кожним траншем та до закінчення строку дії договору чи його дострокового розірвання. Кредитна лінія надається строком на 5 (п`ять) днів від дати отримання кредиту позичальником. У випадку надання першого траншу не в день укладення договору, строк дії кредитної лінії автоматично продовжується на ту кількість днів, на яку відрізняється дата укладення договору по відношенню до дати надання першого траншу за договором (п. 1.1.-1.7. договору). Сторони узгодили, що дисконтний період продовжується на 30 днів (п. 1.8. договору).
Пунктом 1.10. договору передбачено, що позичальник зобов`язаний не пізніше останнього дня дисконтного періоду ( в термін платежу), з врахуванням усіх продовжень строку дисконтного періоду, на умовах п. 1.8. цього договору, оплатити всі фактично нараховані на термін платежу проценти за користування кредитом протягом дисконтного періоду .
У п.п. 1.12.1. договору зазначено, що зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніжна 90 (дев`яносто) календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду.
З наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним (п.п. 1.12.2 договору).
Договір підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором (MNV73Y5F), надісланим на номер телефону відповідача. 
Згідно з копією платіжного доручення від 04.07.2021 №409ecd30-970c-450c-b666-8f7e086a6aea кошти в сумі 13 900,00 грн згідно договору №464928027 від 04.07.2021 перераховано ОСОБА_1 на платіжну картку № НОМЕР_3 (а.с. 10, 113, 145 т. 1).
Факт перерахування коштів підтверджується також інформацією АТ КБ «ПриватБанк» від 03.03.2024 №20.1.0.0.0/7-240228/32780, відповідно до якої на картку банку № НОМЕР_4 , яка відкрита на ім`я ОСОБА_1 , 04.07.2021 були зараховані грошові кошти у сумі 13 900,00 грн (а.с. 7 т. 2) та випискою по картці № НОМЕР_1 (а.с. 41-53 т 2). 
За інформацією АТ КБ «ПриватБанк» картка №5168-74ХХ-ХХХХ-1235, яка належала ОСОБА_1 закрита 23.07.2021 (а.с. 179 т. 1).
Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за кредитним договором №464928027 від 04.07.2021, загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за період з 04.07.2021 по 10.08.2021 становила 25 306,90 грн з яких: 13 900 грн – тіло кредиту, 11 406,90 грн – проценти (а.с. 114, 146 т. 1).

28.11.2018 між ТОВ «Таліон плюс» (Фактор) та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) укладено договір факторингу №28/1118-01 (а.с. 116, 148, 240-243 т. 1).
Згідно з п.2.1. цього Договору Клієнт зобов`язується відступити Фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, зазначених вказаним договором. 
Відповідно до п. 1.3 указаного договору, під правом вимоги розуміються всі права грошових вимог клієнта до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. 
Згідно з додатковою угодою №26 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, яка укладена 31.12.2020 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції (а.с. 11-13, 117-120, 149-152 т. 1). Пункти 1.3 і 2.1 залишились у попередній редакції.
Пунктом 4.1 додаткової угоди №26 визначено, що наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру права вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги.
Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Таліон плюс» за кредитним договором №464928027 від 04.07.2021, загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за період з 10.08.2021 по 21.10.2022 становила 43 529,80 грн з яких: 13 900 грн – тіло кредиту, 29 629,80 грн – проценти (а.с. 115, 147 т. 1).
Згідно з реєстром права вимоги №146 від 10.08.2021 та витягом з реєстру прав вимог №146 від 10.08.2021 до договору факторингу №28/118-01 від 28.11.2018, укладеного ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ОСОБА_1 є боржником. Загальна сума заборгованості за кредитним договором №464928027 складає 25 306,90 грн, з яких: 13 900 грн – заборгованість по основному боргу, 11 406,90 грн – заборгованість по відсоткам (а.с. 121, 153, 238-129 т. 1).

20.10.2022 між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) та ТОВ «Таліон плюс» (клієнт) укладено договір факторингу №20102022, згідно умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права грошової вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти у розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 14-15, 122-126, 154-158 т. 1).
Згідно з реєстром прав вимоги №1 від 21.10.2022 та витягом з реєстру прав вимог №1 від 21.10.2022 до договору факторингу №20102022 від 20.10.2022 ОСОБА_1 є боржником. Загальна сума заборгованості за кредитним договором №464928027 складає 43 529,80 грн, з яких: 13 900 грн – заборгованість по основному боргу, 29 629,80 грн – заборгованість по відсоткам (а.с. 16, 127-128, 159-160 т. 1).
Відповідно до платіжного доручення №18921 від 25.10.2022 ТОВ «ФК «ЄАПБ» сплатило ТОВ «Таліон Плюс» 3 011 843,88 грн за відступлення вимоги згідно реєстру прав вимоги №1 від 21.10.2022 до договору факторингу №20102022 від 20.10.2022 (а.с. 129, 161 т. 1).
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором №464928027 від 04.07.2021 за період з 21.10.2022 по 30.11.2023 заборгованість ОСОБА_1 не погашена, залишок заборгованості складає 43 529,80 грн, з яких: 13 900 грн – заборгованість по основному боргу, 29 629,80 грн  – заборгованість по відсоткам (а.с. 17 т. 1).
З моменту отримання ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги до ОСОБА_1 ним не нараховувалися штрафні санкції.

10.08.2021 та 20.08.2021 ОСОБА_1 зверталась до відділення поліції №1 (смт Козелець) Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області з заявами про те, що їй телефонують з різних номерів невідомі особи, погрожують їй та повідомляють про борги в різних компаніях які заявниця не оформлювала (а.с. 72, 73 т. 1). 21.08.2021 по даному факту відкрито кримінальне провадження № 12021275460000276 (а.с. 74 т. 1).
30.10.2021 відповідач також зверталась до органів поліції з заявою про втрату документів. У зв`язку з відсутністю у викладених фактах даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення та неможливістю у зв`язку з цим внесення відповідної інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань, перевірку було проведено згідно Закону України «Про звернення громадян», а також розділу IV Порядку розгляду звернень та організації проведення особистого прийому громадян в органах та підрозділах НПУ, затвердженого наказом МВС України від 15.11.2017 №930. Під час проведення перевірки матеріалів встановити місцезнаходження не виявилось за можливе (а.с. 75 т. 1).
14.05.2024 ОСОБА_1 зверталась до органів поліції з заявою щодо шахрайства, вчиненого шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, які мали місце в період з 04.07.2021 по 07.07.2021 та внаслідок яких потерпіла зазнала збитки на суму 97 500 грн. По даному факту відкрито кримінальне провадження №12024275460000115 (а.с. 87 т. 2).
11.06.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» в якому просила визнати недійсним договір кредитної лінії від 04.07.2021 №464928027 (а.с. 192-207 т. 2). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.10.2024, яке набрало законної сили 12.12.2024, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» про захист прав споживачів шляхом визнання договору кредитної лінії недійсним – відмовлено. Суд виходив з того, що позивач не довела належними доказами, що незаконне використання платіжного інструменту (банківської карти), розголошення (нерозкриття) інформації за рахунком, паролів, ПІН-кодів, СVV-кодів відбулося не з її вини, або вини банку. Кредитний договір від 04.07.2021 №464928027 був укладений у спосіб визначений чинним законодавством України з дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (а.с. 47-50 т. 3).

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з вимогами чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст. 526, 527, 530 ЦК України).
Статтею 525 ЦК України передбачена заборона односторонньої відмови від зобов`язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до його виконання. 
Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
- електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;
- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 
- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Також частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

Договір кредитної лінії №464928027 від 04.07.2021 містить основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. У нижньому рядку цього договору зазначено, що його підписано електронним підписом позичальника (електронний підпис позичальника, відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер телефону НОМЕР_2 , одноразовий ідентифікатор: MNV73Y5F.
За вказаних обставин, колегія суддів уважає встановленим факт укладення між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» Договору кредитної лінії №464928027 від 04.07.2021 із дотриманням вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Крім того, у Договорі сторони погодили суму кредиту 13 900 грн (п. 1.3 Договору), строк кредиту – 5 днів (п. 1.7 Договору), процентну ставку (п. 1.9.1, 1.9.2 Договору).
Відтак доводи апеляційної скарги про те, що належних доказів укладення відповідачем договору кредиту матеріали справи не містять спростовуються матеріалами справи. Факт отримання нею кредиту на платіжну картку № НОМЕР_1 підтверджується належними та допустимими доказами – платіжним дорученням, випискою по картковому рахунку та інформацією банку. 

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. 
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання  обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).
Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №761/33403/17).
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (п.132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, п.90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21).
З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. 
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу).

ТОВ «ФК «ЄАПБ» не доведено набуття останнім права вимоги до ОСОБА_1 за договором кредитної лінії №464928027 від 04.07.2021 на підставі договору факторингу №20102022 від 20.10.2022.
В обґрунтування переходу права вимоги за вказаним договором позивач посилається на договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», а також договір факторингу №20102022 від 20.10.2022, укладений між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ».
У договорі факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «ТОВ «Таліон плюс» зазначено, що право вимоги означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (п. 1.3). згідно умов цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (п. 2.1). Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку (п. 4.1).
Додатковою угодою №26 від 31.12.2020 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції, зокрема п. 2: «Згідно умов договору Клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, визначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнту за плату на умовах, визначених цим договором». Додатковою угодою передбачено, що «право вимоги» - права грошових вимог клієнта до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Отже, договір факторингу №28/1118-08 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладений 28.11.2018, додаткова угода №26 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 підписана між ТОВ «Таліон плюс» (фактор) та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 31.12.2020, а договір кредитної лінії №464928027 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладений 04.07.2021, тобто після укладення договору факторингу та підписання додаткової угоди до нього. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази сплати ТОВ «Таліон плюс» на рахунок ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» коштів за відступлення вимоги згідно реєстру прав вимоги №146 від 10.08.2021. 
Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі, і на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.
Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16.
Установлюючи дійсність майбутньої вимоги, що переходить до нового кредитора, необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц.
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору.
Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено перехід права вимоги за цим кредитним договором до ТОВ «Таліон плюс», а в подальшому до ТОВ «ФК «ЄАПБ», тому вважає, що рішення суду першої інстанції за позовом ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №464928027 в розмірі 43 529,80 грн підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Таким чином, розподіл судових витрат здійснюється за результатом розгляду справи по суті позовних вимог.
Відповідачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026 грн (а.с. 256, 266 т. 2).
Зважаючи на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з відмовою у задоволенні позову ТОВ «ФК «ЄАПБ», з позивача підлягає стягненню на користь відповідача 4 026 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу апеляційний зважає на таке.
У відзиві на позовну заяву про стягнення заборгованості представник ОСОБА_1 – адвокат Хуторненко І.М. просив стягнути з позивача понесені відповідачем витрати на правову допомогу у сумі 15 000 грн (а.с. 53-65 т. 1).
Представництво інтересів ОСОБА_1 у суді першої інстанції здійснював адвокат Хуторненко І.М. згідно із ордером про надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1522613 від 05.01.2024, виданим на підставі договору №05/01-24 про надання правничої допомоги від 05.01.2024 (а.с. 89 т. 1).
Згідно п. 1.1. договору № 05/01-24 про надання правничої допомоги від 05.01.2024 (а.с. 81-84 т. 1) за цим договором адвокат зобов`язується надати клієнту правничу допомогу, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Під послугами у цьому договорі розуміється наступне: захист, представництво та надання інших видів правової допомоги. 
Адвокат надає правову допомогу у вигляді:
- забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта;
- представництва інтересів клієнта в будь-яких судах (у т.ч. в будь-яких інстанціях, в будь-яких судочинствах), а також в інших державних органах (у т.ч., але не виключно, правоохоронних, контролюючих тощо) та органах місцевого самоврядування, перед фізичними та юридичними особами, в органах державної виконавчої служби та перед приватними виконавцями;
- надання Клієнту правничої ( правової ) інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності Клієнта, складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів Клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Відповідно до п. 3.2 договору розмір гонорару становить 15 000 грн та порядок його оплати визначається сторонами та сплачується клієнтом на банківський розрахунковий рахунок адвоката.
Згідно з п. 9.1 договору цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печаткою та діє по 05.01.2025 включно, а в частині оплати клієнтом адвокату гонорару та здійснення клієнтом передбачених цим договором компенсацій (відшкодувань) витрат адвоката, пов`язаних з наданням послуг, - до повного виконання таких зобов`язань. При цьому сторони домовились, що у випадку, якщо не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованої дати закінчення терміну дії цього договору жодна сторона письмово не повідомить іншу сторону про небажання продовжувати дію цього договору, то цей договір вважається автоматично продовженим на кожен наступний календарний рік без укладення додаткової угоди до цього договору.
Згідно з актом прийому наданих послуг до договору про надання правничої (правової) допомоги №05/01-24 від 05.01.2024, підписаним 10.01.2024, сторони склали цей акт про те, що послуги (робота) передбачена договором про надання правової (правничої) допомоги № 05/01-24 від 05.01.2024 у цивільній справі №734/5915/23 за позовом ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, виконавцем були надані, а замовником прийняті, а саме:?ознайомлення з матеріалами справи №734/5915/23 та надання юридичної оцінки наявним письмовим доказам у справі, вартість послуги – 2 000 грн;?надання консультації ОСОБА_1 , вартість послуги – 1 000 грн;?складання відзиву на позовну заяву ТОВ «ФК «ЄАПБ», вартість послуги – 12 000 грн. Враховуючи вищевказане та враховуючи обсяг наданих послуг (роботи), узгоджена сторонами винагорода виконавця склала 15 000 грн (без ПДВ). Підписанням даного акту сторони засвідчують, що послуги (робота) надані (виконана) виконавцем замовникові в повному обсязі і належним чином, відповідно до умов договору, а також вимог, що звичайно ставляться до таких або подібних послуг (робіт), сторони претензій одна до одної не мають (а.с. 86 т. 1).
ОСОБА_1 сплачено адвокату Хуторненку І.М. 15 000 грн згідно з договором №05/01-24, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.3396025511.1 від 05.01.2024 (а.с. 85 т. 1).

У відповіді на відзив представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» - Макарова Л.В. просила відмовити у задоволенні витрат відповідача на професійну правничу допомогу. 
Сторона позивача категорично не погоджується з розміром витрат на правничу допомогу, що заявлений ОСОБА_1 , вважає їх неспівмірними із сумою заборгованості та складністю справи.
Указує, що в акті прийому наданих послуг до договору про надання правничої (правової) допомоги №05/01-24 від 05.01.2024 не зазначено витрати часу (термін виконання робіт), який було витрачено на виконання зазначеної роботи, що є суттєвим для визначення вартості послуг. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. 
Звертає увагу на постанову Верховного Суду у справі № 910/4201/19 від 07.09.2020 в якій зазначається, що навіть за відсутності клопотання сторони про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат, якщо заявник не доведе, що сплачений гонорар пов`язаний виключно із розглядом даної справи, суду слід залишати заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з іншої сторони без розгляду. 
Наголошує, що відповідач побудував свою позицію на концепції «негативного доказу», хоча сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, дока інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (а.с. 97-112 т. 1). 

Відповідно до конкретної та послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Аналогічні правила застосовуються до визначення витрат на проведення експертизи та залучення експерта (постанови Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі № 200/10535/19-а, від 18 березня 2021 року у справі № 520/4012/19, від 23 квітня 2021 року у справі № 521/15516/19, від 14 червня 2021 року у справі № 826/13244/16).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 268).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Розподіляючи понесені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному заявником розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має відповідати критеріям розумної необхідності та реальності таких витрат.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).
Суд при зменшенні витрат на правову допомогу також враховує: чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі №910/20852/20.

Заявлені до відшкодування ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, на переконання апеляційного суду, є явно завищеними та неспівмірними. Оцінивши їх необхідність колегія суддів прийшла до висновку про зменшення заявленої суми. 
У постанові Верховного Суду від 03.11.2020 у справі №810/3213/16 зазначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, має бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним у порівнянні з ціною позову. Суд має також враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Так, згідно з актом прийому наданих послуг до договору про надання правничої (правової) допомоги № 05/01-24 від 05.01.2024 адвокатом було надано наступні послуги: ознайомлення з матеріалами справи №734/5915/23 та надання юридичної оцінки наявним письмовим доказам у справі, вартість послуги – 2 000 грн; надання консультації ОСОБА_1 , вартість послуги – 1 000 грн; складання відзиву на позовну заяву ТОВ «ФК «ЄАПБ», вартість послуги – 12 000 грн.
З урахуванням складності справи, з огляду на ціну позову, колегія суддів уважає, що сума 12 000 грн за складання відзиву на позовну заяву у даній справі є явно завищеною та неспівмірною з ціною позову, а тому має бути  зменшена до 4 000 грн.
З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, керуючись, у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням заперечень іншої сторони, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність стягнення з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 7 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 2, 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 31 липня 2024 року – скасувати.
У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (юридична адреса: 01032, місто Київ вулиця Симона Петлюри, 30, ЄДРПОУ 35625014) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) 4 026 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції та 7 000 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча                                                                        О.Є.Мамонова

Судді:                                                                                Н.В. Висоцька

                                                                                          Н.В. Шитченко