ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

02 грудня 2025 року 	м.Суми	

Справа №591/38/24 
Номер провадження 22-ц/816/1208/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Філонової Ю. О. ,  Рунова В. Ю. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
у присутності:
представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Архипенка Олексія Ігоровича ,
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Кордюком Віталієм Петровичем, 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 січня 2025 року у складі судді Сидоренко А.П. ухваленого в м. Суми, повне судове рішення складено 14 січня 2025 року, 
у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Кордюка В.П., звернувся до суду із вказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що у період їх з відповідачкою шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .
З 2011 року відповідачка покинула сім`ю, та з того часу не виконує своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, не цікавиться здоров`ям та життям, фізичним, моральним, духовним розвитком сина, переїхала до російської федерації та отримала там громадянство.
Відповідачка ухиляється від покладеного на неї у відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України обов`язку утримувати свою дитину. Це, зокрема, виявляється у тому, що вона відмовляється добровільно надавати кошти на утримання сина, а саме: на придбання одягу, продуктів харчування, медикаментів тощо. Саме позивач постійно доглядає за дитиною, виховує, піклується його здоров`ям, фізичним та духовним розвитком.
Позивач зацікавлений у тому, щоб їх спільна дитина жила та зростала в належних умовах, всебічно розвивалася, щоб були задоволені основні матеріальні, фізичні, освітні потреби дитини, а також потреби в любові і захисті. Дитина повністю знаходиться на утриманні позивача, відповідачка живе своїм життям в іншій країні, коштів не надає та витрачає гроші лише на свої потреби, інтересами дитини не цікавиться, та у зв`язку з військовою агресією росії проти України не має змоги та не планує приїздити до сина.
Позивач самостійно займається вихованням дитини, систематично відвідує батьківські збори, цікавитися успіхами у навчанні сина, спілкується з класним керівником. Таким чином, позивач вважає, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, матеріально його не забезпечує, а тому підлягає позбавленню батьківських прав.
Посилаючись на вищевказані обставини, просить суд позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 січня 2025 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Кордюка В.П., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на  порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду є необґрунтованим та суперечить позиції Верховного Суду, викладеній у п. 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», яким передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Вважає, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про ненадання позивачем належних та достовірних доказів свідомого ухилення відповідачки від виконання обов`язків з виховання неповнолітнього сина. Вказує, що кожен із наданих доказів підтвердив факт не тільки неприйняття участі у житті дитини, а і свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків. 
Також поза увагою суду залишився той факт, що ОСОБА_2 і сама не заперечувала проти позбавлення батьківських прав (подана заява від 16 жовтня 2024 року). 
Відповідачкою та третьою особою, в установлений апеляційним судом строк, відзиву на апеляційну скаргу, подано не було.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5).
06 січня 2024 року Управлінням «Служба у справах дітей» Сумської міської ради надано висновок про можливість позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У висновку вказано про те, що зі слів ОСОБА_1 з 2011 року відповідачка покинула сім`ю та з того часу не виконує своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, не цікавиться здоров`ям, життям, фізичним, моральним та духовним розвитком сина. Всі питання щодо виховання ОСОБА_4 вирішуються ним самостійно, без підтримки колишньої дружини, яка переїхала до РФ, отримала там громадянство та має іншу родину.
ОСОБА_2 подано заяву, в якій вона позовні вимоги ОСОБА_1 визнає та не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 .
Спеціалістом Управління проведено обстеження за місцем проживання ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_3 та з`ясовано, що за місцем фактичного проживання родини ( АДРЕСА_1 ) створені добрі умови для проживання, виховання, розвитку та відпочинку неповнолітньої дитини. ОСОБА_1 виконує батьківські обов`язки щодо виховання сина належним чином. В родині дитина оточена любов`ю та турботою. Зі слів дитини саме батько займається його вихованням та утриманням. На даний час ОСОБА_4 навчається в 11 класі Сумського ЗЗСО №10 та має намір по закінченню школи вступити у закордонний ВНЗ. Для цього він відвідує навчальні курси та курси іноземної мови. В ході бесіди ОСОБА_4 розповів, що до матері ставиться позитивно, вона іноді йому пише, але він не бачив її тривалий час і не відчуває близької спорідненості з нею. Зі слів ОСОБА_4 позбавлення матері батьківських прав щодо нього якраз і зумовлене більшою мірою тим, що вона проживає на території РФ, не має намірів приїздити на територію України і через те він має труднощі у подачі документів до вузу, бо на те потрібен дозвіл матері, якої фактично він не має. Без необхідних дозволів від імені матері ОСОБА_4 має ризик втратити шанс на вступ у закордонний ВНЗ для здобуття вищої освіти та отримання омріяного диплома обраної майбутньої професії.
Зважаючи на вказане, з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради вважало за можливе позбавити батьківських прав відповідачку відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 69).
Допитаний судом першої інстанції як свідок, неповнолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пояснив, що він з матір`ю спілкується досить рідко, вона знаходиться в іншій країні. Матір не бачив з 2018 року приблизно. Щодо позбавлення батьківських прав матері, він не готовий надати відповідь. З мамою рідко спілкується, останній раз недавно - у цьому місяці, а до цього - в кінці літа. Мама цікавиться тим, як у нього справи. За рік 3-4 рази пише йому у застосунку Viber: цікавиться навчанням, успіхами, куди він планує вступати після закінчення школи, також цікавиться його особистим життям. Бабуся по маминій лінії спілкується з ним, приходить до нього. Мама переказує кошти йому, раніше бабусею передавала. 2000 грн. на день народження чи на Новий рік - 2 рази на рік. Батько дає кошти на особисті потреби. Зазначив, що можливо позбавлення батьківських прав допоможе йому навчатися за кордоном. Вступати планує на розробника комп`ютерних ігор в університет до Польщі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду не встановлено достатніх підстав для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав з огляду на недоведеність позивачем факту її ухилення від виконання батьківських обов`язків.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.
Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див.: постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (див.: постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20), від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21 (провадження № 61-10098св23), та багатьох інших.
Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем не надано належних та достовірних доказів, на підставі яких можливо було б встановити факт свідомого ухилення відповідачки від виконання обов`язків з виховання неповнолітнього сина.
Натомість з показань неповнолітнього сина сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вбачається, що відповідачка періодично спілкується з сином, цікавиться його успіхами в навчанні, планами на майбутнє, а також періодично надсилає грошові кошти. 
Крім того, самі по собі встановлені факти, що мати не в достатній мірі бере участь у вихованні у житті дитини та не забезпечує її матеріально, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.
Висновок Управлінням «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про можливість позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обґрунтовано не взято до уваги судом першої інстанції. Оцінивши висновок органу опіки та піклування у сукупності з іншими доказами, колегія суддів встановила, що цей висновок належно не обґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідачки від  здійснення батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, тому не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.
З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що у справі не було встановлено обставин остаточного й свідомого ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для позбавлення її батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина.
Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано визнання відповідачкою позову та не заперечення проти позбавлення її батьківських прав, оскільки суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) та від 25 травня 2022 року справа № 675/2136/19 (провадження № 61-2251св22).
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення.Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня   2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Кордюком Віталієм Петровичем, залишити без задоволення. 
РішенняЗарічного районного суду м. Суми від 06 січня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 3 грудня 2025 року.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        Ю. О. Філонова 

                                                                                                   В. Ю. Рунов