Справа № 127/29039/25
Провадження № 22-ц/801/123/2026
Категорія: 114
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2026 року	Справа № 127/29039/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В., 
за участю секретаря судового засідання Закерничної А.О., 
за участю сторін: заявника ОСОБА_1 та її адвоката Федчук Т.М., представника заінтересованої особи ОСОБА_2 – адвоката Чернілевської Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/29039/25 за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, 
за апеляційною скаргою представника заінтересованої особи ОСОБА_2 - адвоката Чернілевської Руслани Віталіївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2025 року, яке ухвалив суддя Бойко В.М. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 21 жовтня 2025 року, 
в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з заявою про видачу обмежувального припису, за участю заінтересованої особи ОСОБА_2 , мотивуючи заяву тим, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 17 липня 2015 року, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 серпня 2022 року (справа №127/11928/22) шлюб було розірвано. У шлюбі народилася донька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, після розірвання шлюбу протягом 3 років колишній чоловік вчиняє насильство щодо неї, погрожує, залякує її та членів її родини, в присутності дитини висловлюється нецензурною лайкою в адресу заявниці та погрожує застосуванням фізичної розправи та насильства, вимагає, щоб заявниця повернулася до нього та вела шлюбне життя, незважаючи на її категоричні заперечення щодо цього. Вказане завдає психологічної травми та шкоди заявниці, вона постійно перебуває у стані психологічного дискомфорту та психологічного насильства. Самостійно захистити себе заявниця не може, оскільки, звернення до правоохоронних органів не дають результату. Поведінка ОСОБА_2 викликає у заявниці побоювання за її безпеку та безпеку її родини, тому вона змушена звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .
Таким чином, просила суд заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці проживання за адресою: АДРЕСА_1 та місця перебування ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань до 100 м до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. Встановити строк дії обмежувального припису 6 місяців.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2025 року заяву задоволено частково.
Видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 шляхом:
- заборони ОСОБА_2 перебувати в місці проживання за адресою: АДРЕСА_1 та місця перебування ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ;
- заборони ОСОБА_2 наближатися на відстань до 100 м до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ;
- заборони особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
Встановлено строк дії обмежувального припису два місяці.
В іншій частині заяви відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду представник ОСОБА_2 – адвокат Чернілевська Р.В. подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Просила рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису – відмовити. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заявницею не було надано жодних доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, тим більше такого, що має регулярний на постійний характер, яке загрожує її фізичному здоров`ю або завдає шкоди її психологічному здоров`ю, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчить лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами. Вважає, що сама лише вказівка у заяві про те, що кривдник не залишає її у спокої, погрожує, залякує та вчиняє це впродовж тривалого часу не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 серпня 2022 року було розірвано.

У шлюбі народилася донька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2020 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбали у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 квартири під АДРЕСА_3 (а.с.6-8).

Відповідно до довідки про склад сім`ї №016 від 22 серпня 2025 року за адресою: АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (а.с.9).

З талону-повідомлення єдиного обліку №17994 від 06 серпня 2025 року вбачається, що 06 серпня 2025 року о 18:39 год надійшла заява від ОСОБА_1 , яка просить прийняти міри до її колишнього чоловіка, з яким стався конфлікт (а.с.10).

На аркушах справи №12-18 містяться фото-докази переписки у соціальній мережі Telegram - нецензурна лайка, погрози зі сторони абонента « ОСОБА_8 ». 

Відповідно до матеріалів звернення №9792 від 06.08.2025 року ОСОБА_1 звернулася до поліції з приводу конфлікту з колишнім чоловіком ОСОБА_2 . 

В судовому засіданні суду першої інстанції була допитана свідок ОСОБА_4 , яка суду пояснила, що її дочка ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Причиною розірвання шлюбу між сторонами стали сварки та зловживання алкогольними напоями зі сторони ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 постійно чинить психологічний тиск на ОСОБА_1 , погрожує їй, приїжджає уночі за адресою проживання до ОСОБА_1 . Вказане є нестерпним та спричиняє психологічний дискомфорт усій родині. Крім того, ОСОБА_2 без будь-яких на те підстав приїжджає до батьків свідка, погрожує їм.

Необхідність видачі обмежувального припису ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що її колишній чоловік ОСОБА_2 неодноразово вчиняв щодо неї психологічне насильство.

Задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції виходив з того, що заявниця страждає від домашнього насилля, що здійснюється ОСОБА_2 , та спричиняє душевні хвилювання останній. Застосування таких заходів та терміну їх дії у даній ситуації в повній мірі відповідає інтересам заявниці, яка не бажає бачитись та спілкуватись з ОСОБА_2 , оскільки вона боїться повторення неправомірних дій зі сторони колишнього чоловіка.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

У статті 5 ЦПК України вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

У статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини – батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється на колишнє подружжя незалежно від факту спільного проживання (пункт 2 частини другої статті 3 наведеного вище Закону України).

Визначення конкретних видів, передбачених частиною другою статті 26 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заходів тимчасового обмеження прав кривдника або обов`язків, які покладаються на нього, а також строку на який видається обмежувальний припис належить до компетенції суду.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564 св 19) зроблено висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративне правопорушення та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Згідно за висновком Верховного Суду викладеними у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи при видачі обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції встановив обставини, які підтверджують застосування ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 психологічного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що є однієї із форм домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення ОСОБА_1 та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 вчиняв психологічне насильство в сім`ї, яке проявлялося у словесних образах, кривдах, погрозах, приниженні та залякуванні, що викликало у ОСОБА_1 побоювання за свою безпеку, безпеку членів сім`ї, спричинило емоційну невпевненість, сумніви у здатності захистити себе.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час розгляду справи судом першої інстанції наявними були ризики продовження вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства щодо заявниці, тому вважає, що суд обґрунтовано задовольнив частково заяву та видав обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на два місяці із встановленням декількох передбачених законом заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, які, на думку колегії суддів, сприятимуть запобіганню вчиненню ним домашнього насильства та недопущенню таких випадків в майбутньому.

Суд першої інстанції вірно вважав, що саме такий строк дії обмежувального припису в повній мірі відповідає проявам психологічного насильства та саме такий строк забезпечить заявницю від проявів домашнього насильства, а також матиме вплив на нього самого, на його поведінку та усвідомлення ним негативної поведінки та унеможливлення продовження такої в майбутньому.

Доводи апеляційної скарги про те, що в поданій заяві про видачу обмежувального припису не наведено жодних обставин вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо ОСОБА_1 , є безпідставними, оскільки такі спростовуються матеріалами справи, що містять докази вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства, що є однією із форм домашнього насильства.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для скасування або зміни рішення суду колегією суддів не встановлено.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника заінтересованої особи ОСОБА_2 - адвоката Чернілевської Руслани Віталіївни залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 січня 2026 року.

Головуючий     Сопрун В.В.

Судді      Войтко Ю.Б.

Міхасішин І.В.