ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

03.02.2026	м. Суми	Справа № 920/604/23(920/1221/25)	
Господарський суд Сумської області у складі головуючого судді Яковенка В.В., за участю секретаря судового засідання Балицького В.В., розглянувши матеріали справи № 920/604/23(920/1221/25) 
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання” (40004, Сумська область, м. Суми, вул. Британська, буд. 58, ідентифікаційний код 34013028) в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Касаткіна Дениса Миколайовича (49006, м. Дніпро, вул. Степана Бандери, 21, оф. 1)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Стандартінвест-Південь” (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 3, оф. 174, ЄДРПОУ 34528295),
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1) Фонд державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, ЄДРПОУ 00032945); 2) Акціонерне товариство “Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання” (40004, м. Суми, вул. Британська, 58, ЄДРПОУ 05747991),
про визнання недійсним правочину,
представники учасників:
позивача (в режимі відеоконференції) – ліквідатор ТОВ “СМНВО” Касаткін Д.М.;
відповідача: не з`явився;
третьої особи (в режимі відеоконференції): Фонд державного майна України – Комарова В.П.

ВСТАНОВИВ:

26.08.2025 до суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання” (далі ТОВ “СМНВО”) в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Касаткіна Дениса Миколайовича до відповідача про визнання недійсним правочину, в якій просить суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 06.03.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю “Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Стандартінвест-Південь”; застосувати наслідки недійсності оскаржуваного правочину та зобов`язати ТОВ “Стандартінвест-Південь” повернути ТОВ “СМНВО” всі документи, що підтверджують дійсність права вимоги, яке було відступлено по договору відступлення права вимоги від 06.03.2020 (договори з усіма додатками, додатковими угодами, актами наданих послуг, актами виконаних робіт, розрахунками, актами звірок, платіжними документами, тощо), в т.ч. по договорам укладеним з AT “Cумське HBO”: №1/44 від 01.09.2010, №1/44-ТР від 13.08.2015, №1/44-ХО-ЗД/П від 13.08.2015, №1/44-ХО-ЗД/П-1/11/18/30 від 13.08.2015, №1/44-ХО-ОБ від 13.08.2015, №1/44-КП-ЗД/П від 13.08.2015, №1/44-КП-ОБ від 13.08.2015, №1/44-НП-ЗД/П від 13.08.2015, №1/44-НП-ОБ від 13.08.2015, №1/44-39 від 13.08.2015, №1/44-ПРО-ЗД/ОБ/П від 13.08.2015.
Ухвалою суду від 03.09.2025 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання” в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Касаткіна Дениса Миколайовича прийнято до розгляду у відокремленому провадженні в межах провадження у справі № 920/604/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання” та відкрито провадження у справі; визначено, що справа № 920/604/23(920/1221/25) підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 30.09.2025.
19.09.2025 до суду надійшли пояснення Фонду державного майна України, в яких зазначив, що на його думку твердження позивача, стосовно того, що боржник, укладаючи спірний договір із заінтересованою, пов`язаною особою, діяв очевидно недобросовісно, на шкоду іншим кредиторам та з метою ухилення від виконання зобов`язань підлягає дослідженню судом, з врахуванням наміру, волі сторін договору та перевірки доказів його виконання/невиконання сторонами.
30.09.2025 суд ухвалив: клопотання позивача про застосування заходів процесуального примусу задовольнити; тимчасово вилучити у Товариства з обмеженою відповідальністю “Стандартінвест-Південь” та Акціонерного товариства “Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання” для дослідження судом оригіналів документів; відкласти підготовче засідання на 04.11.2025.
04 та 20.11.2025 суд відклав підготовче засідання відповідно на 20.11 та 16.12.2025.
Ухвалою від 16.12.2025 суд постановив: закрити підготовче провадження у справі № 920/604/23(920/1221/25); призначити справу № 920/604/23(920/1221/25) до судового розгляду по суті на 13.01.2026. 
Ухвалою від 13.01.2026 суд відклав розгляд справи по суті на 03.02.2026.
Відповідач відзив на позовну заяву не подав, у порушення вимог ухвали суду від 03.09.2025 витребувані судом документи не надав. 
За результатами вжитих дій в рамках виконавчих проваджень органами примусового виконання рішень документи за ухвалою суду від 30.09.2025 вилучені у АТ «Сумське НВО», ТОВ «Стандартінвест-Південь» не були.
Згідно зі статтею 194 Господарського процесуального куодексу України (далі ГПК України) завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
Статтею 114 ГПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства. 
Ураховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом у межах наданих йому повноважень створені належні умови для реалізації учасниками процесу своїх прав.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані суду докази, суд дійшов висновку про задоволення позову, зважаючи на наступне.
Як свідчать матеріали справи, 06.03.2020 між ТОВ «СМНВО» (Кредитор) та ТОВ «Стандартінвест-Південь» (Новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Кредитор відступає Новому кредитору, а Новий кредитор набуває право вимоги оплати заборгованості, що належить Кредитору за наступними договорами оренди: №1/44 від 01.09.2010, №1/44-ТР від 13.08.2015, №1/44-ХО-ЗД/П від 13.08.2015, №1/44-ХО-ЗД/П-1/11/18/30 від 13.08.2015, №1/44-ХО-ОБ від 13.08.2015, №1/44-КП-ЗД/П від 13.08.2015, №1/44-КП-ОБ від 13.08.2015, №1/44-НП-ЗД/П від 13.08.2015, №1/44-НП-ОБ від 13.08.2015, №1/44-39 від 13.08.2015, №1/44-ПРО-ЗД/ОБ/П від 13.08.2015, укладеними між Кредитором та Акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» в сумі 1339623373,36 грн.
Відповідно до п. 2.1. договору з дати підписання цього Договору від Кредитора до Нового кредитора переходить право вимоги від Боржника виконання зобов`язань з оплати заборгованості в сумі 1 339 623 373,36 грн, які виникають з Договорів оренди в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.
Кредитор зобов`язується передати Новому кредитору документи, що підтверджують дійсність права вимоги, яке уступає Кредитор, впродовж 10 календарних днів після підписання Договору (п. 2.2. договору).
Заявник вважає, що спірний договір є фраудаторним, оскільки боржником було укладено договір з ТОВ «Стандартінвест-Південь» за відсутності будь-якої економічної доцільності у здійсненні такої господарської операції, з метою завдати шкоди кредиторам з наступних підстав:
1) оскаржуваний договір укладений у момент існування у боржника багатомільйонної заборгованості перед кредиторами;
2) відсутня ділова мета та економічна доцільність вчинення Договору, що свідчить про очевидний намір завдати шкоду кредиторам, у тому числі з метою уникнення задоволення грошових вимог кредиторів (оскільки відступлено право вимоги на понад 1,3 млрд.грн та, в свою чергу, не отримано жодних грошових коштів за Договором, який фактично є договором дарування);
3) за рахунок відступлених за оспорюваним Договором прав кредитори Боржника могли отримати задоволення своїх вимог на понад 1,3 млрд.грн, натомість, позбавилися цієї можливості в результаті вчинення оспорюваного Договору;
4) договір укладений між пов`язаними та, водночас, заінтересованими особами. оскільки кінцевим бенефіціарним власником як ТОВ «СМНВО» так і ТОВ «Стандартінвест-Південь» був ОСОБА_1 .
Розмір визнаних судом кредиторських вимог у справі №920/604/23 про банкрутство боржника становить близько 5,3 млрд. грн.
Заявник вважає, що даний правочин укладений боржником із заінтересованою особою за наявності багатомільйонної заборгованості у боржника та спрямований на зменшення розміру активів боржника з метою ухилення від задоволення вимог кредиторів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства (далі КУзПБ) заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює або протягом останніх трьох років здійснювала контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює або протягом останніх трьох років здійснював боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває або протягом останніх трьох років перебував під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство; особи, з якими чи на користь яких боржник вчиняв правочини з відчуження майна боржника, які не відповідають критеріям розумності (економічної доцільності, наявності ділової мети) та добросовісності; сторона фраудаторного правочину, вчиненого боржником, або правочину, який згідно із статтею 42 цього Кодексу визнано недійсним; а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, стосовно яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими.
Позивач зазначає, що ТОВ «Стандартінвест-Південь» є пов`язаною особою із боржником (на дату укладення оспорюваного договору) через бенефіціарного власника, який контролював господарську діяльність двох зазначених суб`єктів господарювання.
Таким чином, позивач вважає, що боржник, укладаючи спірний договір із заінтересованою, пов`язаною особою, діяв очевидно недобросовісно, на шкоду іншим кредиторам та з метою ухилення від виконання зобов`язань перед ними, оскільки внаслідок його укладення боржник без будь-якої розумної ділової мети та фактично «за мінімальну плату» позбувся належного йому права вимоги оплати заборгованості, що призвело до неможливості виконання грошових зобов`язань перед кредиторами та зменшення ліквідаційної маси боржника.
За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.
Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України, ст. 42 КУзПБ.
ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.
Верховний Суд у постанові від 19.09.2023 у справі № 910/19668/21 сформував висновок, що у розумінні наведених положень законодавства (статті 16, 203, 215 ЦК України) оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття “заінтересована особа” такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Провадження у справі про банкрутство на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.
Розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного. До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у ст. 42 КУзПБ, який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності.
Згідно з ч. 1 ст. 42 КУзПБ господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування (ч. 2 ст. 42 КУзПБ).
Отже законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються тоді, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.
Вказана норма направлена на захист прав та інтересів кредиторів та створює умови для максимально можливого задоволення грошових вимог за рахунок майна боржника. Правочини боржника, які зменшують його власні активи, підлягають оцінці на предмет наявності в діях боржника ознак приховування/виведення майна боржника. Такі дії, як правило, спрямовані на шкоду правам та інтересам кредиторів, оскільки позбавляють їх можливості задовольнити свої вимоги за рахунок майна боржника.
Саме з метою відмежування реальних фінансово-господарських договорів, незалежно від стану їх виконання, укладання яких не мало на меті в момент їх вчинення заподіяння шкоди правам третіх осіб, зменшення переліку активів, ухилення від виконання зобов`язань, які вчинено з дотриманням засад добросовісності, та укладання яких призвело до негативних наслідків, ст. 42 КУзПБ визначено перелік правових підстав, за якими може бути виокремлено фраудаторний правочин (правочин, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) в процедурі банкрутства.
Строк, встановлений у ст. 42 КУзПБ (три роки, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство), становить так званий “підозрілий період”, у межах якого є найбільш вірогідним вчинення боржником правочинів, опосередковано спрямованих на завдання шкоди кредиторам боржника (п. 25 постанови Верховного Суду від 28.02.2023 у справі № 906/43/22 (906/366/22). 
Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.
Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. 
Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:
- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;
- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);
- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.
Аналогічних правових висновків дотримується судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постановах від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19) та від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 28.07.2022 у справі № 902/1023/19 (902/1243/20)).
Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, викладеного у постанові від 05.04.2023 у справі 920/10/21 (920/868/21), що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ на підставі пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 ЦК України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.
Водночас категорія фраудаторності у галузі банкрутства спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредиторами, зважаючи, що частина друга статті 96 ЦК України вимагає, щоб юридична особа відповідала за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном, тобто боржник має усвідомлювати повне виконання свого обов`язку перед кредитором.
У зв`язку з цим можна розмежувати також критерії фраудаторності: об`єктивний - коли вчиняється правочин цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку за наявності існуючої вже заборгованості; суб`єктивний - усвідомлення боржником появи боргу в результаті укладення правочину, що повинно аналізуватися через призму економічної мети договору, сумлінність та добросовісність дій боржника, які мають бути спрямовані на погашення боргу, а не навпаки, на неможливість виконання зобов`язання. 
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).
У період протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак відчуження майна боржником повинно здійснюватися з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
Дії боржника, зокрема, але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.
Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредиторами, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.
Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «СМНВО» та ТОВ «Стандартінвест-Південь» (станом на дату укладення договору) був ОСОБА_1 .
Таким чином, суд погоджується з твердженнями позивача, що ТОВ «СМНВО», ТОВ «Стандартінвест-Південь», які є сторонами оспорюваного договору, є заінтересованими та пов`язаними між собою особами.
Для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі.
Ураховуючи наявність заінтересованості у вказаному правочині та пов`язаність осіб, можна зробити висновок що сторони оспорюваного договору були обізнані про фінансовий стан та наміри контрагентів, рішення про укладення договору приймалось за обізнаності та на підставі волевиявлення спільних контролерів юридичних осіб.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.
На момент укладення оспорюваного договору, у ТОВ «СМНВО» були невиконані грошові зобов`язання перед кредиторами, зокрема перед Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» у розмірі 1934972508,52 грн, що виникли на підставі кредитного договору № 04-248 від 07.12.2012 та договору поруки № 10-253 від 07.12.2012 та Акціонерним товариством «Сумиобленерго» у розмірі 641803,87 грн за період з березня 2018 року до травня 2018 року.
Відповідно до ухвали Господарського суду Сумської області від 27.02.2024, постановленої за результатами попереднього засідання у справі № 920/604/23, визнано кредиторські вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» наступних конкурсних кредиторів: Головного управління ДПС у Сумській області в сумі 363 628 901,88 грн податкового боргу, 26840,00 грн витрат по сплаті судового збору та авансування винагороди арбітражного керуючого в розмірі 60 300,00 грн; Адвокатського об`єднання “Група правової допомоги” в сумі 955072,51 грн боргу та 5368,00 грн судового збору; Акціонерного товариства “Сумиобленерго” в сумі 641 803,87 грн з ПДВ за активну електричну енергію та 5368,00 грн судового збору; Товариства з обмеженою відповідальністю “Техногаз-С” у розмірі 658 566,92 грн основного боргу та 5368,00 грн судового збору; Акціонерного товариства “Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання – Інжиніринг” в сумі 9 795 865,68 грн заборгованості та 5368,00 грн судового збору; Акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” в сумі боргу 726 142 252,02 грн і 5368,00 грн судового збору; Публічного акціонерного товариства “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” в сумі 2 233 585 904,08 грн боргу та 5368,00 грн судового збору; Акціонерного товариства “Перший український міжнародний банк” в сумі 1 890 997 770,52 грн боргу та 5368,00 грн судового збору.
Отже, матеріалами справи підтверджується, що до укладення оспорюваного договору, боржник вже мав значні грошові зобов`язання перед юридичними особами, які в подальшому визнані кредиторами у справі про банкрутство ТОВ «СМНВО».
За змістом оспорюваного договору відступлення права вимоги від 06.03.2020 ТОВ «СМНВО» (Кредитор) відступило належне йому право вимоги на отримання від Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (Боржник) заборгованості на суму 1339623373,36 грн, що виникла на підставі договорів оренди, укладених між Кредитором та боржником, а Новий кредитор (ТОВ «Стандартінвест-Південь») набуває право цієї вимоги.
Відповідно до розділу 2 договору за відступлення права вимоги по договорам оренди Новий кредитор зобов`язується сплатити на користь Кредитора всі отримані ним кошти від Боржника в рахунок погашення заборгованості за договором поруки в наступному порядку та строки: 500000,00 грн впродовж 10 банківських днів з моменту отримання коштів від Боржника але не пізніше 31.12.2020; всі наступні платежі частками, в розмірі 100% від кожної суми отриманих коштів від Боржника впродовж 10 банківських днів з моменту отримання таких коштів від Боржника за договорами оренди.
Таким чином, ТОВ «СМНВО», будучи обізнаним по наявність заборгованості перед кредиторами, вчинив відступлення права вимоги грошової суми 1339623373,36 грн за 500000,00 грн.
Внаслідок вчинення боржником дій з відчуження належного йому права вимоги до третіх осіб призвело не до покращення фінансового стану останнього, а до зворотнього результату - неплатоспроможності боржника.
У свою чергу відповідачем не спростовано наявних у справі доказів фраудаторності спірного правочину та не надано до суду доказів його виконання в частині оплати.
За встановленими судом обставинами ТОВ «СМНВО» вчинило оспорюваний правочин з відчуження майнових активів (належного йому права вимоги оплати заборгованості), які могли бути використані для задоволення вимог кредиторів, без отримання плати за відчужене право вимоги.
Отже, за наявності значних боргових зобов`язань перед кредиторами боржник відчужив право майнової вимоги на користь ТОВ «Стандартінвест-Південь» на понад 1,3 мільярда гривень, при цьому не отримавши жодних грошових коштів за договором, а відтак боржник використав правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам його кредиторів, у той час, як особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів, а угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.
Відповідно до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, враховуючи встановлення обставин щодо наявності ознак фраудаторності спірного правочину, укладення його без жодних відповідних майнових дій іншої сторони, неспрямованість на реальне настання наслідків, а також за відсутності економічної мети для боржника, його дії були спрямовані на виведення активів боржника та завдання йому збитків, з метою ухилення від викоанння своїх зобов`язань та порушення прав кредиторів, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним спірного правочину підлягають задоволенню.
Щодо вимоги про застосування наслідків недійсності правочину шляхом зобов`язання ТОВ «Стандартінвест-Південь» повернути ТОВ «СМНВО» документи, що підтверджують дійсність права вимоги, яке було відступлено, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі визнання недійсним правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Господарським судом ураховано висновки про застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 916/913/21, відповідно до яких тлумачення змісту наведеної норми (ч. 1 ст. 216 ЦК України) свідчить, що недійсний правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які він мав створювати, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній, одержаного ними на виконання цього правочину. Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.
Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином.
З огляду на викладені обставини та наведені норми, суд вважає обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину шляхом зобов`язання відповідача повернути первинному кредитору (позивачу) документи, які засвідчують право вимоги. 
Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 06.03.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю “Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання” (ідентифікаційний код 34013028) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Стандартінвест-Південь” (ідентифікаційний код 34528295).
3. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю “Стандартінвест-Південь” (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 3, оф. 174, ЄДРПОУ 34528295) повернути Товариству з обмеженою відповідальністю “Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання” (40004, Сумська область, м. Суми, вул. Британська, буд. 58, ідентифікаційний код 34013028) документи, що підтверджують дійсність права вимоги, яке було відступлено по договору відступлення права вимоги від 06.03.2020 (договори з усіма додатками, додатковими угодами, актами наданих послуг, актами виконаних робіт, розрахунками, актами звірок, платіжними документами, тощо), в т.ч. по договорам укладеним з AT “Cумське HBO”: №1/44 від 01.09.2010, №1/44-ТР від 13.08.2015, №1/44-ХО-ЗД/П від 13.08.2015, №1/44-ХО-ЗД/П-1/11/18/30 від 13.08.2015, №1/44-ХО-ОБ від 13.08.2015, №1/44-КП-ЗД/П від 13.08.2015, №1/44-КП-ОБ від 13.08.2015, №1/44-НП-ЗД/П від 13.08.2015, №1/44-НП-ОБ від 13.08.2015, №1/44-39 від 13.08.2015, №1/44-ПРО-ЗД/ОБ/П від 13.08.2015.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Стандартінвест-Південь” (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 3, оф. 174, ЄДРПОУ 34528295) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання (40004, Сумська область, м. Суми, вул. Британська, буд. 58, ідентифікаційний код 34013028) 2422 грн 40 коп. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок) судового збору.
5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Повний текст рішення складено 05.02.2026.
Згідно зі статтею 241 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Суддя	В.В. Яковенко