ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

04 грудня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/6343/25
Головуючий у першій інстанції – Маринченко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1714/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
учасники справи: позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс»,
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянувши у порядку  письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 вересня 2025 року (місце ухвалення – м. Чернігів) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
                                     В С Т А Н О В И В:
У травні 2025 року ТОВ «Факторинг Партнерс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування посилалось на те, що 27.09.2021 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 був укладений договір про споживчий кредит № 85135, за умовами якого відповідачу надано кредит у сумі 13334,00 грн зі сплатою комісії за надання кредиту та процентів за користування ним.
Вважає, що первісний кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав в повному обсязі, проте відповідач свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у сумі 25204,29 грн. 
Також зазначає, що 28.01.2025 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та Позивачем був  укладений договір факторингу № 28012025, за умовами якого клієнт передав (відступив) фактору за плату, а фактор прийняв належні клієнту грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами, вказаними в Реєстрі боржників, укладеними між клієнтом і боржниками (портфель заборгованості), в тому числі і до відповідача на загальну суму 25204,29 грн, яку і просить стягнути на свою користь.
Рішенням Деснянського районного суду м. Черніглва від 10.09.2025 позов ТОВ «Факторинг Партнерс» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» заборгованість за договором про споживчий кредит № 85135 від 27.09.2021 у сумі 21560,97 грн. В задоволенні  решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Враховуючи положення ст. 1048, 1049, 1054, 1077 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.
Разом з тим, суд дійшов висновку, що оскільки договором не визначено, що саме включає комісія за обслуговування кредиту та які конкретно послуги мають надаватися позичальнику і періодичність їх надання та оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що відповідачу щомісячно надавалися будь-які послуги, за які встановлено нарахування комісії чи певна інформація щодо кредиту, тому підстави для стягнення з відповідача комісії за управління та обслуговування кредиту в сумі 901 грн відсутні.
Також за висновком суду, позивачем включено до тіла кредиту і комісію за надання кредиту (3333 грн. 50 коп.) та на цю суму (13334 грн.) здійснено нарахування процентів за користування кредитом, що є неправомірним.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Чутченко С.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.09.2025 і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, вирішити питання розподілу судових витрат.
За доводами скарги, рішення судом ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права; неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи. 
В обґрунтування доводів скарги заявник посилається, що суд дійшов помилкового та необґрунтованого висновку про правомірність стягнення комісії у розмірі 3333,50 грн, прямо включивши її до загальної суми заборгованості, що підлягає стягненню з Відповідача, тому вважає, що таке рішення суперечить фундаментальним засадам споживчого кредитування, зокрема ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та сталій практиці Верховного Суду.
Також вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача про те, що наданий Позивачем документ під назвою «Витяг з Додатку №1 до Договору Факторингу №28012025 від 28.01.2025 Реєстр Боржників для друку» є неналежним доказом, оскільки він підписаний лише директором ТОВ «Факторинг Партнерс» та не містить підпису уповноваженої особи первісного кредитора (ТОВ «ФК «Кредіплюс»), у зв`язку з чим не може підтвердити двосторонню волю сторін договору факторингу на передачу конкретного права вимоги щодо боргу ОСОБА_1 . Тому вважає, що позивачем не доведено право вимог до відповідача та те, що позивач є належним кредитором, враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29.06.2021 у справі № 753/20537/18, постанові від 21.07.2021 у справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 у справі № 5026/886/2012.
За доводами скарги, рішення суду в частині стягнення комісії суперечить розрахункам та фактичним висновкам, зокрема,  судом зазначено у рішенні, що сума комісії за надання кредиту (3333,50 грн) не є частиною тіла кредиту (основного боргу), оскільки на неї не можуть нараховуватися проценти за користування кредитними коштами, проте у фінальному розрахунку суд додає цю саму суму до загальної суми, що підлягає стягненню.
Крім того, заявник не погоджується з висновком суду в частині визначення строку нарахування відсотків, оскільки відповідно до пункту 2.6.1 Кредитного договору, строк, на який надається перший транш, становить 168 днів, який сплив 13.03.2022, про те у рішенні суд першої інстанції встановив, що проценти нараховувалися до 23.02.20222022 (тобто в межах 168-денного строку).
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.
У поданому відзиві представник ТОВ «Факторинг Партнерс» Сердійчук Я.Я. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.09.2025 – без змін. В обґрунтування посилається, що згідно розрахунку заборгованості кредитором нараховувались відсотки з 27.09.2021 по 23.02.2022, тобто в межах строку кредитування відповідно до умов договору, проте відповідач помилкового зазначає нарахування процентів за ст. 625 ЦК України, оскільки проценти за кредитним договором нараховувались як проценти за правомірне користування грошовими коштами, а проценти за ст. 625 ЦК України не нараховувались. Вказує, що на момент укладення кредитного договору Відповідач не звертався до кредитора із заявами про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, що свідчить про прийняття та згоду зі всіма умовами договору. Тому вважає, що спеціальним законодавством України прямо визначені можливості позивача (як небанківської фінансової установи) як включати до тексту кредитних договорів із споживачами (яким є і Відповідач) умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від Відповідача (в т.ч. і в судовому порядку). Включення до тексту Кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту, а також подальше витребування нарахованої комісії від позивача є цілком обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству України, що регулює відносини, що склалися між Позивачем та Відповідачем. Також за доводами відзиву, до матеріалів справи позивачем долучено реєстр боржників до договору факторингу № 28012025 від 28.01.2025, в якому зазначено інформацію щодо боржника ОСОБА_1 , а з огляду на велику кількість інформації про боржників, яка міститься у реєстрі, а також конфіденційний характер цієї інформації, позивачем до позовної заяви було долучено сторінки з реєстру до договору факторингу, які напряму підтверджують набуття права вимоги за Договором №85135 від 29.08.2021 та зроблений витяг з реєстру щодо конкретного боржника для зручності відображення інформації, яка міститься у реєстрі, а також було долучено акт прийому-передачі даного реєстру, що свідчить про перехід прав вимоги на правонаступника. Тому вважає, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується перехід від ТОВ «ФК "Кредіплюс» до ТОВ «Факторинг Партнерс» прав вимоги кредитним договором, укладеним з Відповідачем.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 27.09.2021 відповідач звернувся до ТОВ «ФК «Кредіплюс» із заявою на видачу кредиту № 100313760, в якій просив встановити ліміт кредитної лінії в сумі 68890,00 грн та видати йому перший транш кредиту в розмірі 13334,00 грн у момент його підписання на умовах, вказаних у пункті 5 цієї заяви та кредитного договору (а.с. 12).
27.09.2021 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений договір про споживчий кредит № 85135, за умовами якого кредитодавець надав відповідачу кредит з метою задоволення потреб позичальника, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов?язків найманого працівника та інші не заборонені законодавством цілі, окремими траншами (частинами) (а.с. 7-8).
Типом кредиту є кредитна лінія. Ліміт кредитної лінії (загальний розмір кредиту) не може перевищувати 68890,00 грн (пункт 2.1 договору).
Згідно з пунктом 2.2.2 договору перший транш у сумі 13334,00 грн надається не пізніше наступного дня після укладення договору в наступному порядку: у розмірі 10000,50 грн на рахунок/картку позичальника № НОМЕР_1 , відкритий у банку в національній валюті; у розмірі 3333,50 грн шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно з пунктом 2.5 індивідуальної частини.
Пунктом 2.3. договору визначено, що проценти за користування першим траншем кредиту нараховуються за ставкою 286% річних. Проценти за користування другим траншем кредиту нараховуються за ставкою, що не може перевищувати 550% річних.
Відповідно до пунктів 2.4., 2.5. договору знижений тариф комісії за управління та обслуговування першого траншу складає 1 гривня. Стандартний (базовий) тариф комісії за управління та обслуговування першого траншу складає 100 грн. Комісія за надання першого траншу складає 3333,50 грн, що нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення цього договору за ставкою 25,00% від загальної суми першого траншу за рахунок власних коштів позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено пунктом 2.2.2 цієї індивідуальної частини.
Згідно з пунктами 2.6., 2.6.1., 2.6.2 договору загальний строк кредитування за цим договором складає 1098 днів. Строк на який надається перший транш складає 168 днів (строк кредитування за першим траншем). Строк, на який надається окрема частина кредиту за першим траншем встановлюється Графіком платежів. Періодичність виплати кредиту, процентів та комісії за першим траншем: 1 раз на два тижні. Конкретні дати вказані в графіку платежів. Строк, на який надається другий транш, складає від 84 днів до 30 місяців (строк кредитування за другим траншем). Строк на який надається другий транш та окремі його частини встановлюється Графіком платежів. Періодичність виплат кредиту, процентів та комісії за другим траншем, а також конкретні дати виплат вказуються в графіку платежів і не можуть бути рідшими ніж 1 раз на місяць та частішими ніж 1 раз на 2 тижні.
Відповідно до пунктів 2.7., 2.7.1. договору загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складає (не перевищує) 170399 грн. 60 коп. Загальні витрати за першим траншем складають 11323 грн. 60 коп.
Копією платіжного доручення № CRD_338768 від 27.09.2021 підтверджується перерахування ТОВ «ФК «Кредіплюс» кредитних коштів відповідачу у сумі 10000 грн 50 коп. згідно з кредитним договором № 85135 від 27.09.2021 (а.с. 31).
Графіком платежів за першим траншем кредитного договору, який є додатком до договору про споживчий кредит № 85135 від 27 вересня 2021 року, встановлено розмір тіла кредиту, процентів та комісії, які сплачуються кожні 14 днів (а.с. 9).
Також судом встановлено, що 28.01.2025 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» (клієнт) та ТОВ «Факторинг Партнерс» (фактор) був укладений договір факторингу № 28012025, за умовами якого клієнт передав (відступив) фактору за плату, а фактор прийняв належні клієнту грошові вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами, вказаними в Реєстрі боржників, укладеними між клієнтом і боржниками (портфель заборгованості) (а.с. 35-39).
Згідно з пунктом 1.2. договору внаслідок передачі (відступлення) портфеля заборгованості за цим договором фактор заміняє клієнта у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості та відповідно вказаних у Реєстрі боржників, та набуває прав грошових вимог клієнта за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов?язань боржників за кредитними договорами. До фактора переходять права клієнта як первісного кредитора за кредитними договорами (договорами про надання споживчого кредиту) в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Зокрема фактор має право здійснювати нарахування та стягнення процентів за користування кредитом та/чи процентів за порушення грошового зобов?язання (відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України) за кредитними договорами (в тому числі за періоди, що передували відступленню прав вимоги, якщо такі нарахування не були здійснені Клієнтом) за умови дотримання вимог чинного законодавства України, нарахування та стягнення неустойки (штраф, пеня) за порушення боржниками грошових зобов?язань, нарахування будь-яких платежів і комісій відповідно до умов кредитних договорів.
Копією платіжної інструкції кредитового переказу коштів № 0491640000 від 28.01.2025 підтверджується сплата позивачем ТОВ «ФК «Кредіплюс» 2047654,81 грн за договором факторингу № 28012025 від 28.01.2025 (а.с. 41).
Згідно копії акту приймання-передачі Реєстру боржників для друку від 28.01.2025 до договору факторингу № 28012025 від 28.01.2025 клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр боржників для друку від 28.01.2025, складений за формою згідно з Додатком № 1 до договору (а.с. 42).
З копії Реєстру боржників для друку до договору факторингу № 28012025 від 28.01.2025 та копії витягу з Додатку № 1 до договору факторингу № 28012025 від 28.01.2025 - Реєстр боржників для друку до договору факторингу № 28012025 від 28.01.2025 вбачається, що ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло права грошової вимоги, зокрема, до відповідача за договором № 85135 від 27.09.2021 у сумі 25204 грн 29 коп., до якої входить: 13334 грн – заборгованість по тілу кредиту, 10969 грн 29 коп. – заборгованість за процентами та 901 грн – заборгованість за комісією (а.с. 43-45, 46).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи положення ст. 1048, 1049, 1054, 1077 ЦК України, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.
Разом з тим, суд дійшов висновку, що оскільки договором не визначено, що саме включає комісія за обслуговування кредиту та які конкретно послуги мають надаватися позичальнику і періодичність їх надання та оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що відповідачу щомісячно надавалися будь-які послуги, за які встановлено нарахування комісії чи певна інформація щодо кредиту, тому підстави для стягнення з відповідача комісії за управління та обслуговування кредиту в сумі 901 грн відсутні.
Також за висновком суду, позивачем включено до тіла кредиту і комісію за надання кредиту та на цю суму здійснено нарахування процентів за користування кредитом, що є неправомірним.
За змістом апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в частині відмовлених вимог про стягнення комісії за обслуговування кредиту у розмірі 901,00 грн та в частині відмови в стягненні відсотків у розмірі  2742,32 грн учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення тіла кредиту, частини відсотків та одноразової комісії.
З таким висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють, враховує наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
За змістом ст. 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
Так, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 був укладений Договір про споживчий кредит № 85135 (індивідуальна частина) 27.09.2021 з ТОВ «ФК «Кредіплюс», який підписаний відповідачем власноручним підписом (а.с.7-8).
У вказаному договорі сторонами погоджено всі його істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитом розмір і тип процентної ставки, а також одноразової комісії.
Згідно п. 1.2 Договору позичальник засвідчує, що до укладення Договору отримав та ознайомився, зокрема з цією індивідуальною частиною, графіком платежів за першим траншем, паспортом споживчого кредиту, публічною частиною Договору, Правилами надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а також інформацією необхідною для прийняття ним свідомого рішення про укладення Договору та отримання кредиту, інформацією та документами розміщеними на сайті.
Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив, що примірник підписаних сторонами індивідуальної частини Договору та Графіку платежів за першим траншем отримав особисто в паперовій формі, а публічну частину Договору в електронному повідомленні на номер мобільного телефону, вказаний в заяві на видачу кредиту та Договорі, до підписання індивідуальної частини (а.с. 8 зворот).
Згідно даних Заяви на видачу кредиту № 100313760 від 27.09.2021, вона містить повну інформацію щодо позичальника ОСОБА_1 , вказано зокрема його РНОКПП, серія та номер паспорта, дату його видачі, наявні дані про місце реєстрації та місце проживання, адреса електронної пошти, зазначено інформація про наявність освіти та щомісячного доходу (а.с. 12).
Вказана інформація продубльована і у Договорі про споживчий кредит № 85135 (індивідуальна частина) від 27.09.2021.
Зазначені документи, які містять всю необхідну інформацію щодо позичальника підписані за допомогою власноручного підпису.
До кредитного договору позивач додав Графік платежів за першим траншем кредитного договору № 85135 від 27.09.2021 (а.с. 9), Паспорт споживчого кредиту (а.с. 10-11), які також підписані відповідачем особистим власноручним підписом, а також Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «ФК «Кредіплюс» (а.с. 13-23).
Свої зобов`язання за укладеним договором ОСОБА_1 належним чином не виконував, у результаті чого виникла заборгованість у розмірі 25204,29 грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту – 13334,00 грн, заборгованості по відсотках – 10969,29 грн, заборгованості за комісією – 901,00 грн (а.с. 32-33, 34).
Кредитний договір є дійсним, у судовому порядку не оскаржувався відповідачем. ОСОБА_1 не надано ні суду першої, ні апеляційному суду належних і допустимих доказів на спростування факту укладення договору про споживчий кредит № 85135 від 27.09.2021.
Відповідачем також не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду належних і допустимих доказів на спростування наявності у нього заборгованості та доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості наданий позивачем, та відсутність заборгованості оскаржуваній частині або не отримання грошових коштів.
Враховуючи викладене, відповідач погодився у письмовому вигляді з умовами кредитування, в тому числі щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами. Укладення між сторонами договору шляхом підписання відповідачем заяви на отримання кредиту та Договору про споживчий кредит, відповідає вимогам ст. 633, 634 ЦК України щодо порядку укладення договору приєднання.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Не є обґрунтованими доводи скарги щодо неправильного визначення судом першої інстанції строку нарахування відсотків, враховуючи що кредитором нараховувались відсотки за користування кредитними коштами за період з 27.09.2021 по 23.02.2022, в межах строку кредитування відповідно до умов укладеного Договору, а відсотки за ст. 625 ЦК України кредитором не нараховувались.
Доводи апеляційної скарги про необґрунтоване стягнення судом першої інстанції одноразової комісії у розмірі 3333,50 грн всупереч положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та сталій практиці Верховного Суду, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки п. 2.5 Договору про споживчий кредит від 27.09.2021 передбачено, що комісію за надання першого траншу складає 3333,50 грн, що нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення цього Договору за ставкою 25,00% від загальної суми першого траншу за рахунок власних коштів Позичальника або за рахунок кредиту.
Також апеляційний суд враховує, що 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечитьЗакону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження №61-4202сво22).
Таким чином, виходячи з аналізу вимог п.4 ч.1 ст.1,ч.2 ст.8, ч.1 ст.1, ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосуванняст.11 Закону України "Про споживче кредитування", які викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).
Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача одноразової комісії за обслуговування кредиту, яка передбачена умовами укладеного між сторонами договору про споживчий кредит. 
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що при укладенні кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів ст. 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору.
Окрім цього, звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Факторинг Партнерс» надало належні докази, які підтверджують право вимоги позивача за кредитним договором, а також наявність у відповідача грошового зобов`язання та заборгованості перед позивачем.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, щодо доведеності обставин отримання відповідачем грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним договором та не виконання взятих на себе зобов`язань, оскільки у передбачені в договорах строки грошові кошти (кредиту) та нараховані відсотки не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка не сплачувалась ні новому, ні попередньому кредитору.
Апеляційний суд також враховує, що ОСОБА_1 не звертався із письмовою заявою про припинення дії договору ні до первісних кредиторів, ні до їх правонаступника.
Також, відповідно до положень ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
У постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №2-2035/11 викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.
Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 23.02.2022 року у справі №761/1543/20, від 23.02.2022, у постанові від 19.01.2022 року у справі №639/86/17, у постанові від 14.07.2021 року у справі №554/8549/15-ц.
  Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Факторинг Партнерс» надало належні та допустимі докази на підтвердження переходу до нього права вимоги за кредитним договором до ОСОБА_1 , а саме:
договір факторингу № 28012025 від 28.01.2025, укладений з ТОВ «ФК «Кредіплюс»  (а.с. 35-39);
акт приймання-передачі Реєстру Боржників для друку від 28.01.2025 (а.с. 42);
Реєстр боржників для друку до Договору факторингу від 28.01.2025 (а.с. 43-45);
витяг з реєстру боржників до Договору факторингу № 28012025 від 28.01.2025 щодо відповідача ОСОБА_1 (а.с. 46);
платіжну інструкцію кредитового переказу коштів, за якою ТОВ «Факторинг Партнерс» сплатило ТОВ «ФК «Кредіплюс» плату згідно Договору факторингу № 28012025 від 28.01.2025 (а.с. 41).
Отже, ТОВ «Факторинг Партнерс», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором.
Так, як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи і не спростовано відповідачем, що ТОВ «ФК «Кредіплюс» свої зобов`язання за кредитним договором від 27.09.2021 виконало в повному обсязі та надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. ОСОБА_1 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за вказаним кредитним договором.
В матеріалах справи на підтвердження наявності кредитної заборгованості відповідача, окрім розрахунків заборгованості, міститься платіжне доручення № 338768 від 27.09.2021 про перерахування на рахунок відповідача, який був ним вказаний у заяві та кредитному договорі, коштів у сумі 10000,50 грн (а.с. 31).  П. 2..2 Договору передбачено, що перший транш в сумі 13334,00 грн надається не пізніше наступного дня після укладення Договору в наступному порядку: у розмірі 10000,50 грн на рахунок/картку Позичальника , що відкрито в АТ Ощадбанк у національній валюті; у розмірі 3333,50 грн – шляхом погашення заборгованості Позичальника за комісією, нарахованою згідно п. 2.5 індивідуальної частини.
Відповідачем не надано ні суду перешої інстанції, ні апеляційному суду будь-яких належних і допустимих доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним договором чи підтверджували погашення заборгованості на рахунок первісного кредитора чи його правонаступника, а тому такий розрахунок підтверджує розмір наявної заборгованості перед позивачем.
Також відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів того, що вказаний у договорі картковий рахунок йому не належить.
Крім того, апеляційний суд враховує, що Товариство є не банківською (фінансовою) установою, та відповідно не здійснює відкриття, обслуговування банківських рахунків фізичних осіб, не має обов`язку формувати облікові документи за кредитними зобов`язаннями позичальників згідно Закону «Про банки та банківську діяльність», в т. ч. Інструкції, затвердженої Постановою НБУ від 27.12.2007 року за № 481.
Товариство надає послуги з кредитування фізичних осіб шляхом переказу кредитних коштів на підставі укладеного кредитного договору на банківські реквізити (банківську картку), що вказує сам позичальник в тексті анкети-заяви на отримання кредиту.
Таким чином, апеляційний суд вважає доведеною обставину отримання відповідачем грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним договором і взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачені в договорі строки грошові кошти (кредиту) та нараховані відсотки не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка не була сплачена не первісному кредитору, ні його правонаступнику.
Також апеляційнтй суд враховує, що ТОВ «Факторинг Партнерс» після укладення договору факторингу додаткові нарахування за кредитним договором не здійснювало.
Відповідачем не надано суду будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним договором чи підтверджували погашення заборгованості на рахунок первісного кредитора чи його правонаступника, а тому такий розрахунок береться судом до уваги як розмір наявної заборгованості перед позивачем в частині заборгованості за тілом кредиту та частково нарахованими відсотками.
Не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом як підстава для скасування рішення суду першої інстанції посилання заявника на те, що позивачем не доведено право вимог до відповідача та те, що позивач є належним кредитором з урахуванням того, що наданий Позивачем документ під назвою «Витяг з Додатку №1 до Договору Факторингу №28012025 від 28.01.2025 Реєстр Боржників для друку» підписаний лише директором ТОВ «Факторинг Партнерс» та не містить підпису уповноваженої особи первісного кредитора (ТОВ «ФК «Кредіплюс»), оскільки матеріали справи містять належним чином укладений договір факторингу,  докази сплати за договором факторингу, акт-прийому передачі реєстру боржників та реєстр боржників за договором факторингу (а.с. 43-54), який підписаний сторонами електронними цифровими підписанами у відповідності до вимог Закону України «Про електронну комерцію».
Долучений до матеріалів справи витяг з Реєстру боржників до Договору факторингу щодо відповідача ОСОБА_1 був наданий позивачем для зручності відображення інформації, яка міститься у загаьному Реєстрі боржників.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в оскаржуваній частині.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування  судового рішення у цій справі і ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права та спростовуються матеріалами справи.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування  судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.
Керуючись  ст.  367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                          У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 04.12.2025.

Головуючий                                                        Судді :