Справа № 727/2734/24 
Провадження № 2/727/103/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:
головуючого судді Гавалешка П.С.,
за участю секретаря Бринзили Б.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Войціховський Андрій Васильович про визнання недійсним заповіту, 

УСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Войціховський Андрій Васильович про визнання недійсним заповіту.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Факт смерті зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану громадян Чернівецького міського управління юстиції, за актовим записом № 362. 
Після смерті ОСОБА_4 залишилася спадщина до складу якої входять житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , та квартира АДРЕСА_2 та земельні ділянки для обслуговування житла.
Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 , є ОСОБА_1 , як його дружина, ОСОБА_2 , мати померлого та ОСОБА_3 , донька померлого.
23.02.2023 року, приватним нотаріусом Войціховським А.В. відкрито Спадкову справу № 6/2023, відносно майна ОСОБА_4 . Номер справи, який внесено до Спадкового реєстру - № 70306342. 
В матеріалах Спадкової справи міститься Заповіт ОСОБА_4 від 24 травня 2016 року, яким все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все, що належатиме йому на день смерті і на що за законом матиме право, заповів ОСОБА_3 .
Спільне сімейне життя між позивачем та померлим ОСОБА_4 , фактично розпочалося з листопада 2013 року. На час посвідчення заповіту вони проживали в квартирі АДРЕСА_2 , як подружжя і жодних намірів розпоряджатися майном, або вчиняти будь-які дії стосовно свого майна у чоловіка не було.
В період з 2013 по 2019 рік позивач зазначає, що вони будували житловий будинок, який розташовується поряд з квартирою, де вони проживали. Будинок будували для їхньої сім?ї, оскільки квартира, в якій проживали, старої побудови і потребувала суттєвого ремонту і реконструкції. Тому, заповісти все майно і залиши позивача без житла її чоловік ОСОБА_4 не мав наміру. Після отримання правовстановлюючих документів на будинок, титульним власником якого був чоловік, позивач з його згоди зареєструвала своє місце проживання та свого неповнолітнього сина в житловому будинку АДРЕСА_1 
Стосунки між донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були далекими від відносин доньки та батька. Довгий час вони майже не спілкувалися через постійні конфлікти.
Вважає, що ОСОБА_4 особисто не підписував вказаного заповіту.
Він не мав намірів передавати своє майно особі з якою не підтримував родинних стосунків, що є підставою для визнання цього Заповіту недійсним.
Тож, Заповіт не підписаний особисто заповідачем, є недодержанням в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, а саме, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, та відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК, є підставою недійсності правочину.
На підставі вищевикладеного просить суд хвалити рішення, яким визнати недійсним Заповіт ОСОБА_4 , від 24 травня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Соловйовою Є.А .
Ухвалою від 28 березня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання.
Відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не було подану відзиву на позовну заяву, однак заперечували щодо задоволення позову та просили суд відмовити в задоволення позовних вимог.
Ухвалою від 22 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи в їх відсутності, просили суд задовольнити позовні вимоги, представник відповідача ОСОБА_3 надав суду заяву про розгляд справи в їх відсутності, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 13.02.2023 року .
Між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб 03.10.2020 року Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 03.10.2020 року.
За життя, а саме 24 травня 2016 року, ОСОБА_4 склав на випадок своєї смерті заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соловйовою Є.А., зареєстрований в реєстрі за № 276, згідно якого ОСОБА_4 усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , цей заповіт прочитано та схвалено ОСОБА_4 , а також саме ним його підписано, що підтверджується висновком експерта № СЕ-19/126-25/1329-ПЧ від 06.05.2025 року.
23.02.2023 року, приватним нотаріусом Войціховським А.В. відкрито Спадкову справу № 6/2023, відносно майна ОСОБА_4 . Номер справи, який внесено до Спадкового реєстру - № 70306342. 
ОСОБА_4 належало на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0258 га по АДРЕСА_1 та житловий будинок заг. площею 220,3 кв.м., житлова площа 59,7 кв.м., адреса АДРЕСА_1 згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 182485471, 195069438.
Згідно довідки від 15.08.2023 року № 73/02-14 приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Войціховського А.В. зазначено, що спадкоємцями, які прийняли спадщину є донька померлого ОСОБА_3 та мати померлого ОСОБА_2 .
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
За змістом ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом.
Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Як вказано у частинах 1 та 2 статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.
Згідно з частинами 1-3 статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
На підставі частини 2 статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
За змістом частин 1, 5 і 6 статті 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і покликаний вирішити питання щодо призначення спадкоємців.
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
Нормами Книги шостої ЦК України визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, у її статтях 1247-1249, 1253 (пункти 60, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, провадження № 14-173цс20).
Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України (постанови Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 466/9242/21 (провадження № 61-4349св23); від 10 квітня 2024 року у справі № 683/1110/21, провадження № 61-471св24).
Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе, як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного з мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, провадження № 61-21249св19, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20, провадження №61- 21209св19).
Відповідно до частини 1 і 2 статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
В силу частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частини 1 і 2 статті 215 ЦК України).
Відповідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі відповідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
В ході розгляду справи судом встановлено, що оспорюваний заповіт був власноручно підписаний ОСОБА_4 .
Приватним нотаріусом Соловйовою Є.А. встановлено особу заповідача, перевірено його дієздатність, роз`яснено заповідачу зміст статей 1233-1257, 1307, 1241 ЦК України, встановлено його дійсну волю на розпорядження майном на випадок його смерті та посвідчено особистий підпис на заповіті.
Звертаючись до суду з вимогами про визнання заповіту недійсним, позивач зазначав, що при складанні заповіту волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало його волі, оспорюваного заповіту він не підписував, а підпис в заповіті не належить ОСОБА_4 .
Докази про те, що волевиявлення спадкодавця на момент складання заповіту не було вільним і не відповідало волі спадкодавця, у матеріалах справи відсутні.
Крім того, будь-яких обставин, які могли б свідчити про вплив на волевиявлення заповідача, як то: важка фізична або психічна хвороба, незнання української мови, невміння читати, вчинення заповіту внаслідок обману, під примусом, шляхом застосування фізичної сили і т.п., не встановлено.
Таким чином, в ході розгляду справи встановлено, що 24 травня 2016 року, ОСОБА_4 склав на випадок своєї смерті заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соловйовою Є.А., зареєстрований в реєстрі за № 276, згідно якого ОСОБА_4 усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , цей заповіт прочитано та схвалено ОСОБА_4 , заповіт складений з дотримання вимог закону, підписаний особисто заповідачем, що підтверджується висновком судової посмертної почеркознавчої експертизи, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, а позивачем не доведено наявність підстав для визнання заповіту недійсним.
Відтак, з врахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Войціховський Андрій Васильович про визнання недійсним заповіту.
Керуючись ст. 2-5,11-13,141,279,352,354 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Войціховський Андрій Васильович про визнання недійсним заповіту відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя П.С. Гавалешко