ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2026 р.  м. Київ Справа № 911/3020/24 

м. Київ, вул. С. Петлюри, буд. 16/108
Господарський суд Київської області
без виклику (повідомлення) сторін

Господарський суд Київської області, одноособово, у складі судді Саванчук С.О., розглянув справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Море Суші"
08132, Київська обл., Бучанський р-н, м. Вишневе, вул. Київська, буд. 19, код ЄДРПОУ 41095221
до Фізичної особи-підприємця Трунтаєва Віталія Володимировича
АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 
про стягнення заборгованості за поставлений товар

Обставини справи:
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява (вх. №1548/24 від 06.11.2024) Товариства з обмеженою відповідальністю "Море Суші" до Фізичної особи-підприємця Трунтаєва Віталія Володимировича про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за договором поставки №477 від 10.10.2024.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.11.2024 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Море Суші" залишено без руху та зобов`язано позивача виправити недоліки позову.
Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (вх.№ 11290/24 від 14.11.2024).
Судом встановлено, що позовна заява і додані до неї документи відповідають вимогам статей 162, 164, 172, частині 5 статті 174, статті 175 Господарського процесуального кодексу України.
За позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Море Суші" заявлена до стягнення заборгованість у розмірі 18511,14 грн., отже, дана справа є малозначною в розумінні пункту 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, не відноситься до категорій справ, що не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до частини 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України, та підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Зважаючи на вказане, суд дійшов висновку про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та розгляд справи без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.11.2024 прийнято позовну заяву (вх. №11290/24 від 14.11.2024) Товариства з обмеженою відповідальністю "Море Суші" до Фізичної особи-підприємця Трунтаєва Віталія Володимировича про стягнення заборгованості до розгляду та відкрито провадження у справі №911/3020/24; розгляд справи №911/3020/24 призначено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Судом вчинені всі належні дії для своєчасного повідомлення відповідача про розгляд цієї справи: копія ухвали Господарського суду Київської області про відкриття провадження у справі від 27.11.2024 направлялась відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» на адресу, вказану у позовній заяві, яка відповідає адресі, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та повернута до суду без вручення, за закінченням терміну зберігання.
Суд враховує, що Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі №800/547/17, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 зазначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.
Відтак, суд здійснив усі заходи для належного повідомлення відповідача про розгляд справи.
Відповідачем відзив чи докази суду не надані, позов не заперечений, інших заяв чи клопотань сторонами суду не подавалось. 
Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписав рішення без його проголошення, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, відповідно до частин 4, 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України.
За результатом з`ясування всіх фактичних обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічного та повного дослідження матеріалів справи, суд 
встановив:
1. Правовідносини сторін
Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Море Суші» як постачальником (далі - позивач/постачальник) та Фізичною особою – підприємцем Трунтаєвим Віталієм Володимировичем як покупцем (далі - відповідач/покупець) укладено договір поставки №477 від 10.10.2023 (далі - договір).
Відповідно до пункту 1.2. договору постачальник відповідно до умов цього договору зобов`язується поставити, а покупець – прийняти та оплатити товар у кількості по найменуваннях і ціни, зазначених у накладних (видаткових та/або товарно-транспортних), що виписуються на кожну партію товару. 
Ціна по кожному найменуванню і на кожну партію товару визначається на підставі прас-листів постачальника та вказується у видаткових накладних на кожну партію товару і містить у собі податок на додану вартість (пункт 2.1 договору).
Розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються згідно з рахунком-фактури протягом 7 календарних днів з моменту поставки товару постачальником (пункт 2.3 договору).
Строк поставки постачальником кожної партії товару покупцю: протягом 3 календарних днів з моменту узгодження передплати та зарахування її на рахунок постачальника (пункт 3.1 договору).
Датою постачання вважається дата, яка зазначена у відповідних супровідних документах (видаткові накладні, специфікації, товарно-транспортні накладні тощо) (пункт 3.5 договору).
Поставка товару відбувається на умовах DDP (Інкотермс 2010), за адресою покупця: вул. Свято-Троїцька, 4/10 в м. Кагарлик (пункт 3.7 договору).
Прийом товару за кількістю та якістю здійснюється покупцем (представником покупця) в момент поставки товару на складі покупця (пункт 4.1 договору).
Покупець підтверджує, що всі працівники покупця, які приймають товар уповноважені від покупця на приймання товару за кількістю та якістю (пункт 4.2 договору).
У випадку невиконання сторонами своїх обов`язків по цьому договору вони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України (пункт 7.1 договору).
За прострочення оплати товару, покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення (пункт 7.2 договору).
У випадку несвоєчасної оплати за поставлений товар більше ніж на 10 календарних днів покупець сплачує штраф в розмірі 20% від суми заборгованості (пункт 7.3 договору).
Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (пункт 7.5 договору).
Первинний строк дії договору встановляється як 1 рік від дати підписання його сторонами. Договір автоматично продовжується на кожен наступний строк в один рік, поки одна сторона, не менше ніж за 30 календарних днів до дати закінчення поточного строку договору, не надішле іншій стороні письмове повідомлення про небажання продовжувати дію договору (пункт 9.1 договору). 
До матеріалів справи надано копію договору, який підписаний уповноваженими представниками обох сторін.
2. Аргументи позивача
Позивач зазначає, що ним, на виконання умов договору, поставлений відповідачеві товар на суму 24115,20 грн за видатковою накладною №5494 від 04.07.2024 та товарно-транспортною накладною №P5494 від 04.07.2024. 
Як вказує позивач, відповідач взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконав, отриманий за договором товар оплатив лише частково, внаслідок чого у нього наявна заборгованість у розмірі 14115,20 грн, що стало підставою для нарахування позивачем на суму боргу інфляційних втрат, 3% річних, пені, штрафу та звернення з даним позовом до суду.
3. Аргументи відповідача
Відповідач своїх аргументів та заяв по суті справи не надав.
Судом вчинені всі належні дії для своєчасного повідомлення відповідача про розгляд даної справи: копія ухвали Господарського суду Київської області про відкриття провадження у справі від 27.11.2024 направлялась відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» на адресу, вказану у позовній заяві, яка відповідає адресі, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та повернута до суду без вручення, за закінченням терміну зберігання.
Суд враховує, що Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі №800/547/17, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 зазначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.
Відтак, суд здійснив усі заходи для належного повідомлення відповідача про розгляд справи.
4. Норми права, що підлягають застосуванню
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.
Правовідносини, які виникли між сторонами у справі за своєю правовою природою є відносинами з поставки товару, на підставі укладеного між сторонами договору.
Кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості. Якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов`язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами. Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (статті 669, 671, 691 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною другою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну товару (частина 1 статті 692 Цивільного кодексу України).
Згідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини 5 статті 626 Цивільного кодексу України, договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
Стаття 599 Цивільного кодексу України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
5. Фактичні обставини, встановлені судом, докази, що прийняті та відхилені судом, мотиви прийняття або відхилення кожного доказу та аргументу, викладеного сторонами у матеріалах справи та висновки суду за результатами розгляду справи
Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Море Суші» як постачальником та Фізичною особою – підприємцем Трунтаєвим Віталієм Володимировичем як покупцем укладено договір поставки №477 від 10.10.2023.
Відповідно до пункту 1.2. договору постачальник відповідно до умов цього договору зобов`язується поставити, а покупець – прийняти та оплатити товар у кількості по найменуваннях і ціни, зазначених у накладних (видаткових та/або товарно-транспортних), що виписуються на кожну партію товару. 
Ціна по кожному найменуванню і на кожну партію товару визначається на підставі прас-листів постачальника та вказується в видаткових накладних на кожну партію товару і містить у собі податок на додану вартість (пункт 2.1 договору).
Розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються згідно з рахунком-фактури протягом 7 календарних днів з моменту поставки товару постачальником (пункт 2.3 договору).
Поставка товару відбувається на умовах DDP (Інкотермс 2010), за адресою покупця: вул. Свято-Троїцька, 4/10 в м. Кагарлик (пункт 3.7 договору).
Судом встановлено, що позивач поставив відповідачу товар на суму 24115,20 грн, що підтверджується видатковою накладною №5494 від 04 липня 2024 року та товарно-транспортною накладною № Р5494 від 04 липня 2024 року, що містяться в матеріалах справи, які підписані уповноваженими представниками сторін, який відповідач оплатив частково, доказів протилежного суду не надано, внаслідок чого у відповідача наявна заборгованість у розмірі 14115,20 грн.
Відповідно до умов пункту 2.3 договору, строк оплати товару за спірною видатковою накладною №5494 від 04 липня 2024 року на суму 24115,20 грн - до 11.07.2024 (з 12.07.2024 починається прострочення оплати).
Частиною 5 статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Як зазначалось вище, згідно з пунктом 2.3. договору, розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються згідно з рахунком-фактури протягом 7 календарних днів з моменту поставки товару позивачем.
Разом з цим, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку здійснити оплату, оскільки такий обов`язок виникає на підставі договору, а не на підставі рахунку.
Ця правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18, від 29.04.2020 у справі №915/641/19.
Частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Документів, що підтверджували б оплату боргу перед позивачем або спростовували доводи позивача, відповідач суду не подав, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 14115,20 грн боргу є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 2823,04 грн штрафу та 1143,10 грн пені суд зазначає таке. 
Згідно з частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України, чинного на час спірних правовідносин, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України, чинного на час спірних правовідносин, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України, чинного на час спірних правовідносин, встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України, чинного на час спірних правовідносин, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України, чинного на час спірних правовідносин, встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина 1 статті 549 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до частини 2 статті 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пунктом 7.3. договору встановлено, що у випадку несвоєчасної оплати за поставлений товар більше ніж на 10 календарних днів відповідач сплачує штраф в розмірі 20 % від суми заборгованості.
Оскільки прострочення оплати товару відповідачем становить більше 10 календарних днів, стягненню підлягає штраф у сумі 2823,04 грн.
Частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачений законом або договором.
Пунктом 7.2. договору встановлено, що за прострочення оплати товару, відповідач сплачує на користь позивача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення.
Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, чинного на час спірних правовідносин, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Позивачем нараховані відповідачу 1143,10 грн пені за період з 12.07.2024 по 02.11.2024 на заборгованість у розмірі 14115,20 грн. 
Судом перевірено вказаний розрахунок та встановлено, що він є правильним і таким, що підлягає задоволенню. 
Також позивач заявляє до стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 131,90 грн та інфляційні втрати у розмірі 297,69 грн.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредитору.
Так, три процентів річних, враховуючи період заборгованості з 12.07.2024 по 02.11.20024, що складає 114 днів, суму боргу в розмірі 14115,20 грн, становлять 131,90 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожний період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж повинен бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому повинен бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо оплату заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без враховування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням цього місяця.
Сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції: враховуючи період заборгованості з 12.07.2024 по 02.11.20024, суму боргу в розмірі 14115,20 грн, індекси інфляції: у липні 2024 року - 100,00%; у серпні 2024 року - 100,60%; у вересні 2024 року - 101,50%; у жовтні 2024 року - 101,80%, складає 557,12 грн (за розрахунком суду).
Частиною 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
Оскільки позивач заявляє до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 297,69 грн, ця позовна вимога підлягає задоволенню у такій сумі.
Зважаючи на вказане, позов обґрунтований, підтверджується наданими суду доказами та підлягає задоволенню в повному обсязі.
Інші доводи та докази оцінені судом у сукупності з вищевикладеними та не наводяться у рішенні суду, позаяк не спростовують вказаних у рішенні висновків суду та не покладені судом в його основу.
6. Результати розгляду справи
6.1. Згідно із статтею 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з статтею 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування; питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суди мають також враховувати практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справах "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006), Трофимчук проти України (рішення від 28.10.2010), де Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Водночас, Верховний Суд зазначає, що такий висновок Європейського суду з прав людини звільняє суди від обов`язку надавати детальну відповідь на кожен аргумент скаржника, проте не свідчить про можливість взагалі ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.01.2019 у справі № 910/7054/18 та від 12.02.2019 у справі № 911/1694/18).
6.2. Оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог.
7. Розподіл судових витрат
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. 
Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3028,00 грн відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача. 
Також позивачем заявляються до відшкодування відповідачем витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн, на підтвердження яких позивачем подані до матеріалів справи: копія договору №09/22 про надання правової допомоги від 20.05.2022, копія додатку №2 до договору №09/22 про надання правової допомоги від 20 травня 2022 року, копію рахунку №37 від 30 жовтня 2024 року, копію платіжної інструкції №3329 від 31.10.2024, копію акту приймання – передачі про надання правової допомоги від 31.10.2024, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС №10345/10 від 08.11.2011, копію ордеру на надання правничої допомоги серія АІ №1740036 від 04.11.2024, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, детальний опис.
Судом враховано, що адвокат Шевчук Дмитро Ігорович представляв інтереси позивача у даній справі, що підтверджується підписанням ним заяв позивача та надіслання їх суду.
Надаючи оцінку заявленим до відшкодування витратам позивача на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.
Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі №686/28627/18 зазначено таке: «Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Аналогічні положення викладені в частинах першій, другій статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року (зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року) (далі - Правила адвокатської етики). Відповідно до частини третьої статті 28 Правил адвокатської етики розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. З огляду на викладене, Верховний Суд зауважує, що правовідносини щодо домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах яких розглядаються питання щодо зобов`язання про сплату та строки сплати.».
Також у даній постанові зазначається: «Також Верховний Суд враховує практику та рекомендації Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі. У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18) (офіційний сайт ЄСПЛ, за посиланням: https://www.echr.coe.int/Documents/PD_satisfaction_claims_eng.pdf). Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.».
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20). 
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West., заява № 19336/04, § 268)).
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відображеною в пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34 - 36 рішення у справі "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Суд відзначає, що позивачем надані достатні докази на підтвердження понесених ним у цій справі витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до погодженого між позивачем та адвокатом додатку №2 до договору №09/22 про надання правової допомоги від 20 травня 2022 від 30.10.2024, позивач та адвокат погодили, що послуги адвоката у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Море Суші» до Фізичної особи – підприємця Трунтаєва Віталія Володимировича про стягнення заборгованості за поставлений товар складають 7000,00 грн. 
Суд зауважує, що розмір гонорару адвоката, що заявлений, не є завищеним або таким що не відповідає чи перевищує ринкову вартість послуг адвоката у господарських спорах. 
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн є реальною та обґрунтованою.
Керуючись статтями 13, 74, 123, 129, 233, 236-240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд
вирішив:
1. Позов (вх. №1548/24 від 06.11.2024) Товариства з обмеженою відповідальністю "Море Суші" до Фізичної особи-підприємця Трунтаєва Віталія Володимировича про стягнення заборгованості задовольнити повністю.
2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Трунтаєва Віталія Володимировича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Море Суші" (08132, Київська обл., Бучанський р-н, м. Вишневе, вул. Київська, буд. 19, код ЄДРПОУ 41095221) 14115,20 грн (чотирнадцять тисяч сто п`ятнадцять гривень двадцять копійок) основного боргу, 1143,10 грн (одна тисяча сто сорок три гривні десять копійок) пені, 2823,04 грн (дві тисячі вісімсот двадцять три гривні чотири копійки) штрафу, 297,69 грн (двісті дев`яносто сім гривень шістдесят дев`ять копійок) інфляційних втрат, 131,90 грн (сто тридцять одна гривня дев`яносто копійок) 3% річних, 3028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень) витрат зі сплати судового збору та 7000,00 грн (сім тисяч гривень) витрат на правничу допомогу.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне рішення суду складено 21.01.2026.

Суддя С.О. Саванчук