ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65119, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"07" січня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/2653/25	

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу № 916/2653/25
за позовом: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добровольського 151/4» (просп. Добровольського, буд. 151, корп. 4, м. Одеса, 65111, код ЄДРПОУ 40603212)
до відповідача: Територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради (площа Біржова, буд. 1, м. Одеса, 65026, код ЄДРПОУ 26597691)
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: 1) Виконавчого комітету Одеської міської ради (65026, м. Одеса, пл. Думська, буд. 1, код ЄДРПОУ 04056919),
2) Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, 9, вул. Артилерійська, 1, код ЄДРПОУ 26302595),
про стягнення 10 056,54 грн,
ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.
Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добровольського 151/4» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача за рахунок місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси Виконавчого комітету Одеської міської ради заборгованість зі сплати внесків на витрати на управління багатоквартирним будинком у розмірі 9162,18 грн, інфляційні втрати в сумі 676,42 грн та 3% річних в сумі 217,94 грн.
В обґрунтування підстав позову позивач посилається на те, що Територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності належить нежитлове приміщення першого поверху № 2, загальною площею 108,3 м2 за адресою: просп. Князя Володимира Великого (просп. Добровольського), № 151/4, м. Одеса, та є співвласником багатоповерхового житлового будинку за вказаною адресою.
Позивач також зазначає, що на загальних зборах ОСББ «Добровольського 151/4», які відбулися 16.10.2016, оформлене протоколом № 2 було прийнято рішення затвердити кошторис доходів і витрат на 2016-2017 рік, а саме затвердити розмір внесків - 3 грн 70 коп, складений з позицій згідно додатку 1. На загальних зборах ОСББ «Добровольського 151/4», які відбулися 01.10.2017, оформлене протоколом № 2 було прийнято рішення затвердити кошторис доходів і витрат згідно додатку 1 та штатний розклад згідно додатку 2 з 01.10.2017, а саме затвердити розмір внесків - 4 грн 80 коп згідно додатку 3 та вивіз ТВ - 11,50 грн. При цьому, на виконання вимог статуту та з метою надання належних послуг з обслуговування будинку, ОСББ укладено ряд договорів. 
За ствердженням позивача, відповідачу, який є власником нежитлового приміщення першого поверху № 2, що знаходиться у місті Одесі по проспекту Князя Володимира Великого, будинок 151/4 в період з 01.04.2017 по 31.10.2018 була нарахована сума заборгованості зі сплати внесків на обслуговування/утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території у загальній сумі 9 162,18 грн
Окрім того, позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу, який є власником вищезазначеного нежитлового приміщення, інфляційні втрати та 3% річних.
Також позивач додає, що оскільки Територіальна громади міста Одеси в особі Одеської міської ради не має рахунків, на яких можуть обліковуватися кошти безпосередньо Одеської міської ради, з яких можливо здійснити безспірне списання коштів, з метою захисту прав позивача та подальшого реального виконання рішення суду за цим позовом, стягнення присуджених грошових коштів слід здійснити з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси - Виконавчого комітету Одеської міської ради.
Одеська міська рада у відзиві на позов зауважує, що вважає вимоги та доводи, викладені у позові, безпідставними та необґрунтованими, посилаючись на те, що до позовної заяви ОСББ «Добровольського 151/4» не було додано доказів стосовно своєчасного повідомлення Одеської міської ради про дату та час проведення загальних зборів вказаного ОСББ щодо встановлення переліку, розміру та порядку сплати внесків співвласників зазначеного будинку на обслуговування/утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території.
Також, Одеська міська рада додає, що наданими ОСББ протоколами загальних зборів не визначено ані порядку внесення таких внесків, ані строків сплати, ані рахунків, на які ці внески мають зараховуватися, ані порядок використання членських внесків, відповідно до кошторису витрат ОСББ на рік, а також відсутні докази оприлюднення рішень загальних зборів ОСББ «Добровольського 151/4» з вищевказаного питання.
Поряд з цим відповідач вважає, що у будь-якому випадку співвласник має бути обізнаний про прийняті на загальних зборах ОСББ рішення, зокрема, щодо встановлення порядку сплати, переліку та розміру внесків і платежів співвласників. В свою чергу, на переконання відповідача, відсутні підстави вважати, що Одеську міську раду належним чином повідомлено про дату, час та місце проведення загальних зборів ОСББ «Добровольського 151/4», а також про питання порядку денного цих зборів та прийняті рішення.
Також відповідач наголошує, що до позовної заяви взагалі не надано документів, які підтверджують підстави для нарахування внесків та заборгованості у відповідному розмірі.
В свою чергу, як вказує відповідач, 29.10.2018 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Приватним підприємством «Керуюча компанія «Сервіс-Паустовський» укладено договір оренди нежитлового приміщення № 310/18. Водночас, в позовній заяві не міститься жодної інформації щодо вказаної юридичної особи та повідомлення останніх про необхідність сплати відповідних внесків. Відтак, Одеська міська рада вважає, що сума заборгованості зі сплати внесків на утримання багатоквартирним будинком, заявлена до стягнення позивачем, є необґрунтованою та безпідставною.
Окрім того, відповідач додає, що матеріали справи взагалі не містять документів, які свідчили би про встановлення строків внесення відповідних коштів, а відтак, на думку відповідача, неможливо визначити момент, з якого Одеська міська рада нібито прострочила зобов`язання, що унеможливлює належний розрахунок заборгованості 3% річних та інфляційних втрат, адже не доведений час початку прострочення.
Отже, за висновком відповідача, у ОСББ «Добровольський 151/4» не виникло право вимагати сплати 3 % річних та інфляційних збитків за прострочення сплати внесків на управління багатоквартирним будинком, з урахуванням чого Одеська міська рада зазначає про безпідставність заявлених ОСББ «Добровольський 151/4» вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних збитків за прострочення сплати внесків на витрати на управління багатоквартирним будинком.
Щодо вимоги про стягнення заборгованості з рахунку Виконавчого комітету Одеської міської ради відповідач зауважує, що задоволення таких позовних вимог може потягнути за собою порушення бюджетної дисципліни, оскільки питання здійснення належного обслуговування приміщень, що знаходяться у комунальній власності Одеської міської територіальної громади, зокрема, питання сплати внесків на управління багатоквартирними будинками, в яких знаходяться нежитлові приміщення комунальної форми власності, не відноситься до повноважень Виконавчого комітету Одеської міської ради.
Окрім того, Одеська міська рада наголошує, що позивач фактично просить стягнути борг з казначейського рахунку органу, який не має жодного відношення до предмета спору по суті. При цьому, Виконавчий комітет Одеської міської ради є одним з 280 розпорядників та одержувачів бюджетних коштів, мережа яких опублікована на офіційному веб-сайті Одеської міської ради. В свою чергу, на думку відповідача, позивач ніяким чином не обґрунтував, чому саме Виконавчий комітет Одеської міської ради має взяти на себе зобов`язання зі сплати заборгованості., а вимога про стягнення заборгованості зі сплати внесків за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Одеської міської ради суперечить приписам бюджетного законодавства, а тому підлягає відхиленню.
Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2025 позовна заява вх.№2722/25 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.
08.07.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області позовну заяву (вх.№2722/25 від 04.07.2025) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу № 916/2653/25 постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без виклику сторін. Відповідачу запропоновано у відповідності до вимог ст. 165 ГПК України надати суду відзив на позов. Крім того, роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду у строк визначений ч. 7 ст. 252 ГПК України з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Даною ухвалою суду також залучено Виконавчий комітет Одеської міської ради та Департамент комунальної власності Одеської міської ради до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.
Ухвала Господарського суду Одеської області про відкриття провадження у справі від 08.07.2025 була надіслана учасникам справи до їх електронних кабінетів та доставлена до відповідних електронних кабінетів 09.07.2025 о 22:26 год., що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного документу. 
29.07.2025 Одеською міською радою подано до суду відзив на позов (вх. № 23798/25), сформований в системі «Електронний суд» 28.07.2025, за змістом якого відповідач, серед іншого просив поновити йому строк для подання відзиву у справі № 916/2653/25.
Суд, розглянувши клопотання відповідача про поновлення строку на подання відзиву на позов, зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Приписами ч. 1 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Слід зазначити, що вирішення питання щодо поновлення строку, відповідно до ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони чи зі своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Частиною четвертою статті 119 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.
Вирішуючи питання про поновлення або продовження процесуальних строків, суд має враховувати зміст заяви (клопотання) учасника та вчинених ним дій, уникаючи як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом.
З огляду на наведені відповідачем обставини, беручи до уваги те, що відповідач одночасно із клопотанням про поновлення строку подав відзив, з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, враховуючи норми статей 7, 13 Господарського процесуального кодексу України, а також завдання та основні засади (принципи) господарського судочинства, визначені статтею 2 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає можливим поновити пропущений відповідачем процесуальний строк, встановлений законом на подання відзиву на позов, та долучити його до матеріалів справи.
08.09.2025 Одеська міська рада звернулась до суду з клопотанням (вх. № 2763825) про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Вказане клопотання було долучено судом до матеріалів справи.
За наведених обставин суд доходить висновку, що судом було вчинено всі необхідні дії щодо повідомлення відповідачів про відкриття провадження у справі, вчинення відповідних процесуальних дій та надано можливість викласти свої, зокрема, заперечення проти задоволення позовних вимог, а отже, судом дотримані вимоги процесуального закону щодо належного та своєчасного повідомлення учасників про розгляд даної справи.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін в порядку ч.ч.5, 7 ст. 252 ГПК України від учасників справи до суду не надходило.
Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
При цьому, такий розумний строк визначений у статті 248 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Разом з цим, на підставі Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та подальших Указів Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» починаючи з 24.02.2022 на території України діє режим воєнного стану.
За змістом статей 10, 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Разом з цим, відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладеною. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії».
За приписами статті 8 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку «розумності строку» розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Окрім того, Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» зазначив, що [..] очевидно, для кожної справи буде свій прийнятний строк, і встановлення кількісного обмеження, чинного для будь-якої ситуації, було б штучним. Суд неодноразово визнавав, що неможливо тлумачити поняття розумного строку як фіксовану кількість днів, тижнів тощо (рішення у справі «Штеґмюллер проти Авторії»).
У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що «при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом» (див. рішення у справі «Walchli v. France», заява № 35787/03, п. 29, 26 липня 2007 року; «ТОВ «Фріда» проти України», заява №24003/07, п. 33, 08 грудня 2016 року).
Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Великої Британії»).
При цьому, ворожі війська постійно здійснюють масований ракетний обстріл по об`єктам енергетичної інфраструктури України і через це в багатьох містах України, зокрема і у місті Одесі, де розташований Господарський суд Одеської області, періодично відсутнє електропостачання та, відповідно, інтернет-зв`язок. Поновлення постачання електроенергії та інтернет-зв`язку потребує додаткового часу. Водночас, у місті Одесі періодично оголошуються повітряні тривоги, під час яких суддя та працівники апарату суду мають перебувати в укриттях з метою уникнення загрози життю та здоров`ю.
На підставі вищевикладеного, суд звертає увагу, що враховуючи наявність загрози, у зв`язку зі збройною агресією збоку РФ, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, поточну обстановку, що склалася в місті Одесі, постійні повітряні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, наявної беззаперечної та відкритої інформації щодо постійних обстрілів всієї країни, періодичну відсутність електроенергії у зв`язку з пошкодженням обладнання, після масованих ракетних обстрілів, з метою всебічного, повного, об`єктивного розгляду справи, задля забезпечення сторонам конституційного права на судовий захист, приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля ефективної реалізації сторонами своїх процесуальних прав, необхідності забезпечення реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи, їх належного та безпечного доступу до правосуддя, суд був вимушений вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи встановленого ст. 248 ГПК України, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
З урахуванням викладеного, за об`єктивних обставин розгляд даної позовної заяви був здійснений судом без невиправданих зволікань настільки швидко, наскільки це було можливим за вказаних умов, у межах розумного строку в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Таким чином, суд продемонстрував достатню старанність, щоб дозволити сторонам, які повинні знати про правила, що застосовуються до надіслання судових повідомлень учасникам справи, визначитися з провадженням у відкритій господарській справі та скористатись своїми правами і обов`язками, передбаченими статтями 42, 46 ГПК України, вважає їх повідомленими належним чином.
Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
07.01.2026 судом було ухвалено та підписано рішення у відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, без його проголошення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи. 
29.06.2016 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис № 15561020000058915 про реєстрацію Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добровольського 151/4» як юридичної особи з місцезнаходженням: вул. Добровольського, № 151, корпус 4, м. Одеса.
У пункті 1 розділу І «Загальні положення» Статуту ОСББ «Добровольського 151/4», затвердженого рішенням загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, оформлених протоколом № 1 від 12.01.2019, об`єднання створено власниками квартир та нежитлових приміщень (далі - співвласники) багатоквартирного будинку № 151/4 по проспекту Добровольського в місті Одеса відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
Розділом 2 Статуту визначено, що метою створення об`єднання є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та цим статутом. Розпорядження спільним майном будинку, збереження і поліпшення техніко-економічних характеристик будинку з метою комфортного проживання (перебування) співвласників а користувачів житлових та нежитлових приміщень, збалансування витрат і втрат ресурсів на утримання спільного майна і на споживання житлово-комунальних послуг, благоустрою прибудинкової території та побутового обслуговування населення.
Об`єднання є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між співвласниками. Господарче забезпечення діяльності об`єднання може здійснюватися власними силами об`єднання (шляхом самозабезпечення) або шляхом залучення на договірних засадах суб`єктів господарювання.
За змістом пункту 3 розділу 2 Статуту завданням та предметом діяльності об`єднання є, зокрема: забезпечення реалізації прав співвласників на володіння та користування спільним майном; забезпечення належного утримання будинку та прибудинкової території; сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами; забезпечення виконання співвласниками та мешканцями своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.
Підпунктом 4.21 пункту 4 розділу 2 передбачено, що об`єднання має право вимагати від співвласників та мешканців своєчасної та у повному обсязі сплати всіх встановлених законом та цим статутом внесків і платежів, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів.
Згідно з п/п 3.10 п. 3 розділу 3 Статуту до виключної компетенції загальних зборів належать, встановлення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників та мешканців у тому числі відрахувань до резервного, ремонтного та інших фондів.
За умовами п.п. 10, 11 розділу 3 Статуту рішення загальних зборів, прийняте відповідно до Статуту, є обов`язковим для всіх співвласників та мешканців. Всі рішення загальних зборів оприлюднюються шляхом розміщення їхнього тексту в місцях загального користування будинку. Співвласники мають право знайомитися з рішеннями (протоколами) загальних зборів, затвердженими такими рішеннями документами та за власний рахунок робити з них копії та виписки. Рішення загальних зборів може бути оскаржене в судовому порядку.
В свою чергу, відповідно до п/п. 13.2, 13.4 пункту 13 розділу 3 Статуту до компетенції правління належить здійснення контролю за своєчасною сплатою співвласниками та мешканцями внесків і платежів та вжиття заходів щодо стягнення заборгованості згідно із законодавством; укладення договорів на виконання робіт, надання послуг та здійснення контролю за їх виконанням.
Пунктом 2 розділу 4 Статуту також передбачено, що сплата встановлених загальними зборами об`єднання внесків і платежів, у тому числі відрахувань до ремонтного, резервного фондів у розмірах і в строки, що встановлені загальними зборами об`єднання, є обов`язковою для всіх співвласників та мешканців будівлі. Частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності. Сплата по внескам на вивіз твердих відходів (ТВ) нараховується на кожного проживаючого згідно норм та тарифів, узгоджених між сміття-збірною компанією та місцевою владою
Відповідно до п. 5 розділу 4 Статуту, якщо інше не встановлено рішенням загальних зборів співвласників та мешканців, кошторис повинен передбачати такі статті витрат: витрати на утримання і ремонт спільного майна; витрати на оплату комунальних та інших послуг; витрати фондів об`єднання; інші витрати.
Згідно з п. 2 розділу 5 Статуту співвласник зобов`язаний, серед іншого: виконувати обов`язки, передбачені Статутом об`єднання; виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; не допускати порушення законних прав та інтересів інших співвласників; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі, встановлені загальними зборами (пункту 10 розділу ІІІ, пункту 2 розділу IV цього Статуту), згідно договору. Сплата по внесках та платежах провадиться до 20-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування.
На підставі рішення Одеської міської ради №1108-VІІ від 21.09.2016 «Про передачу багатоквартирних жилих будинків, що обліковуються на балансі комунальних підприємств житлово-комунального сервісу Одеської міської ради, в управління (на баланс) об`єднань співвласників багатоквартирних будинків» за актом приймання-передачі багатоквартирного будинку від 01.03.2017 було передано багатоквартирний будинок, розташований за адресою: пр. Добровольського, 151/4 з балансу КП «ЖКС «Північний» в управління (на баланс) ОСББ «Добровольського 151/4».
В свою чергу, Територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради з 23.12.2008 на праві комунальної власності належить наступний об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення першого поверху № 2, загальною площею 108,3 кв.м., розташоване за адресою: м. Одеса, проспект Добровольського, № 151, корп. 4. Вказане підтверджується відповідною Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 427093535 від 15.05.2025.
Як вбачається з матеріалів справи, загальними зборами об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добровольського 151/4» було прийнято, зокрема, таке рішення:
- протоколом № 2 від 16 жовтня 2016 року було прийнято рішення яким: було затверджено кошторис доходів та витрат на 2016-2017рр., введений в дію з 01.03.2017; затверджено розмір внесків - 3 грн 70 коп.
Як слідує з матеріалів справи, 29.10.2018 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Приватним підприємством «Керуюча компанія «Сервіс-Паустовський» укладено договір оренди № 310/18 нежитлового приміщення першого поверху № 2, загальною площею 108,3 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, просп. Добровольського, 151, корп. 4. При цьому, 26.12.2018 вказаний договір укладений у новій редакції, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 3416.
Як вбачається з позовної заяви, звертаючись до суду, позивач зазначає про наявність у відповідача боргу по сплаті внесків на обслуговування/утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території у загальній сумі 9162,18 грн за період з 01.04.2017 по 31.10.2018, що стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, а також для звернення ОСББ «Добровольського 151/4» до суду з відповідним позовом для захисту свого порушеного права.

4. Норми права, застосовані судом при ухваленні рішення.
Згідно з частиною 1 статті 169 Цивільного кодексу України територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин, а згідно ст. 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обв`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За приписами ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.
В силу ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. 
За статтею 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
За приписами ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до частини другої статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Частиною першою статті 385 Цивільного кодексу України встановлено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту.
Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У частині 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового оборогу або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги. якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 66 Житлового кодексу України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку).
Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами (стаття 67 Житлового кодексу України).
Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих і нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна (стаття 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»).
Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» вищим органом управління об`єднання є загальні збори. Загальні збори скликаються і проводяться в порядку, передбаченому цим Законом для установчих зборів, правлінням об`єднання або ініціативною групою з не менш як трьох співвласників. Загальні збори скликаються не рідше одного разу на рік. Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників. Рішення загальних зборів оприлюднюється. У передбачених статутом або рішенням загальних зборів випадках воно може бути надане співвласникам під розписку або направлене поштою (рекомендованим листом). Співвласники мають право знайомитися з рішеннями (протоколами) загальних зборів, затвердженими такими рішеннями документами та робити з них копії. Рішення загальних зборів може бути оскаржене в судовому порядку.
До виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників.
У разі відмови співвласника сплачувати внески і платежі на утримання та проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна об`єднання або за його дорученням управитель має право звернутися до суду (частина шоста статті 13 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»).
Статтею 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» співвласник зобов`язаний, зокрема виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі. Обов`язок співвласників виконувати рішення зборів співвласників визначений і у частині 1 статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
Згідно із статтею 16 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднання має право відповідно до законодавства та статуту об`єднання, зокрема, приймати рішення про надходження та витрати коштів об`єднання; встановлювати порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів; визначати підрядника, укладати договори про управління та експлуатацію, обслуговування, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення майна з будь-якою фізичною або юридичною особою; здійснювати контроль за своєчасною сплатою внесків і платежів; захищати права, представляти інтереси співвласників у судах, органах державної влади і органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності.
Статтею 17 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що для забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов`язків об`єднання, зокрема, має право: вимагати від співвласників своєчасної та у повному обсязі сплати всіх встановлених цим Законом та статутом об`єднання внесків і платежів, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів; звертатися до суду в разі відмови співвласника відшкодовувати заподіяні збитки, своєчасно та у повному обсязі сплачувати всі встановлені цим Законом та статутом об`єднання внески і платежі, у тому числі відрахування до резервного та ремонтного фондів.
За ст.18 Закону №2866-III, об`єднання відповідно до цього Закону та статуту зобов`язане, зокрема: забезпечувати виконання вимог статуту об`єднання; забезпечувати дотримання інтересів усіх співвласників при встановленні умов і порядку володіння, користування і розпорядження спільною власністю, розподілі між співвласниками витрат на експлуатацію та ремонт спільного майна.
Частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності (ч. 1 ст. 20 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»).
Згідно частини 2 статті 21 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів, встановлюються загальними зборами об`єднання відповідно до законодавства та статуту об`єднання.
Статтею 23 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що власник квартири та/або нежитлового приміщення зобов`язаний відповідно до законодавства забезпечити використання, утримання, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт приміщень або їх частин без завдання шкоди майну і порушення прав та інтересів інших співвласників. Внески на утримання і ремонт приміщень або іншого майна, що перебуває у спільній власності, визначаються статутом об`єднання та/або рішенням загальних зборів.
Відповідно до п. 3, 4, 5, 8 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:
3) нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна;
4) прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку;
5) співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку;
8) управління багатоквартирним будинком - вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.
Відповідно до частин першої, другої статті 4, частини першої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14.05.2015 № 417-VIII, власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.
Частиною 2 ст.7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.
Частиною першою статті 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14.05.2015 № 417-VIII передбачено, що управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).
Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» також унормовано, що до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком.
Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» витрати на управління багатоквартирним будинком включають: 1) витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; 2) витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; 2-1) витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності; 3) витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення; 4) інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом.
Частинами 2, 3 ст.12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.
Як встановлено судом, спір у даній справі стосується правовідносин, що виникли між ОСББ, в управлінні якого перебуває майно, що належить співвласникам багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , та Територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради, як власником нежитлового приміщення першого поверху № 2 ,загальною площею 108,3 кв.м., у зазначеному будинку, щодо оплати внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території.
З аналізу наведених вище положень Цивільного кодексу України та законів України в їх системному взаємозв`язку вбачається, що кожний власник квартири (нежитлового приміщення) у багатоквартирному будинку є одночасно співвласником спільного майна такого будинку, зокрема, приміщень загального користування та прибудинкової території.
Обов`язок утримання зазначеного майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства, зокрема, ст.322 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
Отже, чинним законодавством на учасника ОСББ та власника квартир, покладено обов`язок виконувати чинні та не скасовані рішення статутних органів ОСББ, якими, зокрема, є загальні збори учасників та правління ОСББ, брати участь в управлінні (утриманні) спільним майном та своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.
При цьому витрати на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку входять до складу витрат на управління багатоквартирним будинком та, за загальним правилом, розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належної їм квартири (нежитлового приміщення) та спільного майна, а також членства в ОСББ.
Системний аналіз вищевикладених приписів чинного законодавства дозволяє господарському суду дійти висновку про встановлення Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» комплексу взаємопов`язаних прав та обов`язків власників квартир та об`єднання співвласників, які в кінцевому мають забезпечити належне функціонування та утримання співвласниками житлового будинку їхньої спільної часткової власності. Зокрема, праву об`єднання в особі його загальних зборів, на встановлення порядку сплати, переліку та розміру внесків і платежів кореспондує обов`язок співвласника виконувати рішення статутних органів об`єднання, своєчасно та в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі, частка яких визначається пропорційно до загальної площі приміщення.
А відтак, саме на Територіальну громаду міста Одеси в особі Одеської міської ради покладається обов`язок зі сплати внесків на управління багатоквартирним будинком.
При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач не надає послуги по обслуговуванню будинку, співвласники сплачують об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку не за надані послуги, а внески на відшкодування витрат на управління будинком та цільові внески, і в даному випадку положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не можуть бути застосованими.
Господарським судом під час вирішення даного спору було встановлено, що співвласниками багатоквартирного будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було створено ОСББ «Добровольського 151/4». В подальшому загальними зборами ОСББ «Добровольського 151/4» було прийнято рішення, оформлене протоколом № 2 від 16.10.2016, серед іншого, про затвердження кошторису доходів та витрат на 2016-2017рр. та ведення в дію з 01.03.2017, а також про затвердження розміру внесків - 3,70 грн. 
Водночас, позивач зазначає, що на загальних зборах ОСББ «Добровольського 151/4», які відбулися 01.10.2017 та оформлені протоколом № 2, було прийнято рішення про затвердження розміру внесків з 01.10.2017 в сумі 4,80 грн, проте судом встановлено, що позивачем не надано та матеріали справи не містять рішення загальних зборів ОСББ «Добровольського 151/4», оформленого протоколом № 2 від 01.10.2017, а відтак, суд вважає, що підставою для нарахування та сплати внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території у період з 01.04.2017 по 31.10.2018 є рішення загальних зборів об`єднання, оформлене протоколом № 2 від 16.10.2016, яким розмір внесків визначений в сумі 3,70 грн.
При цьому, суд наголошує, що прийняті відповідно до статуту рішення загальних зборів об`єднання з питань управління багатоквартирним будинком є обов`язковими для усіх власників квартир (нежитлових приміщень) у багатоквартирному будинку, які одночасно є співвласниками спільного майна такого будинку та зобов`язані його утримувати в силу прямої норми статті 322 Цивільного кодексу України та частини другої статті 7, частини 1-3 статті 12 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
Отже, для нарахування внесків на управління та утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території співвласниками квартир або нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, де створено та діє об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, яке самостійно здійснює управління багатоквартирним будинком, потрібне лише рішення загальних зборів такого об`єднання. Діюче рішення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку є обов`язковим до виконання, у зв`язку з чим укладання будь-яких договорів не потребує.
Проаналізувавши наведені норми законодавства, положення статуту позивача, а також надавши оцінку рішенням загальних зборів ОСББ, оформленим протоколом № 2 від 16.10.2016, врахувавши всі матеріали справи в сукупності, суд дійшов висновку про обов`язковість сплати платежів (внесків), встановлених вказаним рішенням загальних зборів.
Матеріали справи не містять доказів, що відповідач будучи власником вищеозначеного нежитлового приміщення першого поверху № 2, загальною площею 108,3 кв.м., у зазначеному будинку, жодним чином не оспорював рішень загальних зборів ОСББ, яким зокрема встановлено розмір внесків на утримання будинку. Воно було чинним на той час. При цьому суд зауважує, що питання щодо законності вищевказаного рішення загальних зборів позивача не є предметом спору у цій справі. 
Оскільки матеріали справи не містять доказів оскарження та скасування рішення загальних зборів ОСББ «Добровольського 151/4», на підставі якого нараховано відповідну плату на утримання будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з Законом № 2866-III на відповідача, як на члена ОСББ та на особу, у власності якої перебуває майно, покладено обов`язок виконувати чинні та не скасовані рішення статутних органів позивача, якими зокрема є рішення загальних зборів учасників ОСББ та відповідно утримувати належний стан спільного майна багатоквартирного будинку та виконувати інші обов`язки згідно статті 7 Закону № 417-VIII.
Відтак, суд вказує, що правова підстава нарахування позивачем внесків за період з 01.04.2017 по 31.10.2018 у вигляді протоколу загальних зборів позивача № 2 від 16.10.2016 є законною та обґрунтованою. В свою чергу, суд погоджується з доводами відповідача щодо відсутності підстав для нарахування внесків з 01.10.2017 по 31.10.2018 у розмірі 4,80 грн та щодо недоведення позивачем розрахунку внесків у вказаний період саме у відповідному розмірі.
Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №24-рп/2008 від 16.10.2008 право власності, в тому числі і приватної, не є абсолютним. Його здійснення має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами частини третьої статті 13, частини сьомої статті 41 Основного Закону України, в яких зазначається, що власність зобов`язує і не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, правам, свободам та гідності громадян.
Задля розвитку конституційного положення про те, що власність зобов`язує, законодавець у ЦК України (ст. ст. 322, 382) та Законі України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (ст. ст. 5, 7) визначив обов`язок співвласника багатоквартирного будинку утримувати спільне майно.
Обов`язок утримання майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства. При цьому, витрати на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належного їм нежитлового приміщення та спільного майна, а також членства в об`єднанні співвласників багатоквартирного будинку. Аналогічні висновки містяться в постанові Верхового Суду від 22.02.2018 у справі № 910/11312/17.
В порушення вищенаведених вимог чинного законодавства та положень Статуту ОСББ «Добровольського 151/4», Територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради, як співвласником багатоквартирного будинку за адресою: м. Одеса, просп. Добровольського, 151/4, протягом спірного періоду не було сплачено внесків на утримання будинку, в результаті чого були порушені права інших членів ОСББ «Добровольського 151/4», власників житлових та нежитлових приміщень, які несуть витрати по утриманню будинку в належному стані.
При цьому суд відхиляє посилання Одеської міської ради, якою в процесі вирішення спору було зазначено щодо укладення між Департаментом комунальної власності ОМР та ПП «Керуюча компанія «Сервіс-Паустовський» договору оренди спірного приміщення та необхідності сплати ним відповідних внесків, оскільки прийняті відповідно до Статуту рішення ОСББ «Добровольського 151/4» є обов`язковими саме для співвласників майна багатоквартирного будинку та самі по собі не встановлюють жодних зобов`язань для осіб, які не є власниками приміщень в такому будинку, у тому числі для користувачів нерухомого майна. При цьому суд відзначає, що чинне законодавство не передбачає механізму реалізації захисту прав об`єднання співвласників шляхом примусового стягнення відповідних коштів з користувачів приміщень багатоквартирного будинку у судовому порядку, а вказаний договір оренди був укладений 29.10.2018, тобто фактично охоплює лише три дні спірного періоду, за який позивачем нараховано заборгованість.
Вищевказана позиція суду цілком узгоджується з висновками Верховного Суду, яка викладена у постанові від 02.09.2020 у справі № 906/884/19. Крім цього, у загаданій постанові Верховний Суд також наголосив, що виходячи із загальних підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (стаття 11 Цивільного кодексу України), відповідні правовідносини щодо сплати орендарем витрат на управління будинком мають бути врегульовані або шляхом укладення окремого договору між орендарем та ОСББ, або шляхом встановлення обов`язку орендаря з відшкодування відповідних витрат власнику приміщення (орендодавцю) безпосередньо в умовах договору оренди нерухомого майна. Тобто обов`язок орендаря зі сплати (відшкодування) внесків на утримання будинку та прибудинкової території у розмірі, встановленому рішенням ОСББ, виникає тільки у разі передбачення такого обов`язку в умовах укладеного ним правочину (договору) з власником майна або з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку. 
Також, з огляду на наявний предмет спору - вимогу про стягнення заборгованості по внескам, а також на підстави позову - виникнення обов`язку на підставі рішення загальних зборів, статуту ОСББ та статей 10, 15, 16, 20 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29.11.2001 № 2866-III, не входять до предмету доказування у цій справі обставини формування розміру і складової цих внесків та проведення позивачем діяльності із забезпечення відповідача житлово-комунальними послугами, з понесенням відповідних витрат.
Таким чином, Одеська міська рада, як власник майна, зобов`язана виконувати рішення загальних зборів співвласників ОСББ, а також сплачувати внески на утримання будинку та прибудинкової території пропорційно до її частки співвласника незалежно від обставин використання спільного майна. Інше може бути визначено рішенням зборів співвласників або законодавством.
Відповідач, в свою чергу, належними та допустимими доказами не довів наявності підстав для звільнення його від обов`язку оплати сум внесків та платежів, які заявлені до стягнення позивачем, водночас частково довів помилковість розрахунків позивача загальної суми заборгованості, натомість, доводи відповідача зводяться до його незгоди із самим фактом необхідності оплачувати відповідні внески та платежі, як співвласника багатоквартирного будинку за адресою: м. Одеса, просп. Добровольського, 151/4. У цьому випадку відповідача зобов`язує саме спільна власність, яку необхідно утримувати, ремонтувати, поліпшувати незалежно від того, чи користується відповідач нежитловими приміщеннями, прибудинковою територією будинку, тощо. Крім того, відповідач помилково ототожнює внески, затверджені рішеннями загальних зборів ОСББ, з житлово-комунальними послугами, які є різними за своєю правовою природою та нормативно-правовим регулюванням.
Перевіривши здійснені позивачем розрахунки заборгованості відповідача по сплаті відповідних внесків на утримання будинку за період з 01.04.2017 по 31.10.2018 з урахуванням розміру внесків, встановленого протоколом № 2 від 16.10.2016, в сумі 3,70 грн, судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок заборгованості по внескам на утримання будинку та прибудинкової території не в повній мірі відповідає встановленим судом фактичним обставинам.
Здійснивши власне перерахування в межах заявлених ОСББ «Добровольського 151/4» періодів та сум, господарський суд частково не погоджується із заявленою до стягнення сумою основного боргу, оскільки впродовж 01.04.2017 - 31.10.2018 матеріалами справи лише підтверджено, що розмір внеску становив 3,70 грн за 1 кв.м, сплата коштів до останнього передбачена протоколом загальних зборів від 16.10.2016.
Наведене свідчить про наявність правових підстав для задоволення заявлених ОСББ «Добровольського 151/4» позовних вимог у названій частині в сумі 7613,49 грн, оскільки розмір внесків складав 400,71 грн (108,3 * 3,70 = 400,71), відповідно сукупний розмір заборгованості складає 7613,49 заборгованості (400,71 * 19 місяців).
Будь-яких доказів своєчасної оплати встановленої судом заборгованості у сумі 7613,49 грн відповідачем відповідно до положень ст. 13, 74 ГПК України під час розгляду справи не надано, а судом таких обставин не встановлено.
Враховуючи те, що загальна сума заборгованості відповідача по сплаті внесків на управління багатоквартирним будинком в розмірі 7613,49 грн підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач не надав доказів на спростування наявності такої заборгованості та її сплати в повному обсязі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 7613,49 грн.
Окрім основної суми боргу позивачем нараховано та заявлено до стягнення за період з 01.04.2017 по 31.10.2018 інфляційні втрати в розмірі 676,42 грн та три проценти річних в розмірі 217,94 грн.
З приводу вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат суд зауважує на наступне.
У постанові Верховного Суду від 26.01.2022 по справі №910/18557/20 зазначається, що визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та % річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок.
Керуючись статтями 79 та 86 Господарського процесуального кодексу України суд має встановити правильність здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Аналогічні правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 27.05.2019 у справі №910/20107/17, від 21.05.2019 у справі №916/2889/13, від 16.04.2019 у справах №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 14.02.2019 у справі №922/1019/18, від 22.01.2019 у справі №905/305/18.
Господарський суд звертає увагу ОСББ «Добровольського 151/4», що необхідною умовою для визначення обґрунтованості вимог в частині застосування до відповідача заходів відповідальності, передбачених ст. 625 ЦК України, окрім обставин наявності невиконаного боржником грошового зобов`язання, є правильність визначення позивачем періоду нарахування, у тому числі, моменту (строку), з якого боржник вважається таким, що прострочив.
Положеннями статей 526, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Як зазначено у статті 610 ЦК України, - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до положень статті 611 ЦК України, - у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Оскільки правовідносин, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, то на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, якою передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.
На час вирішення спору в суді доказів сплати внесків відповідачем суду не надано.
Разом з тим, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів затвердження загальними зборами порядку сплати внесків на утримання будинку та прибудинкової території, які б встановлювали строк для оплати вказаних внесків. Статут (в редакції наданій позивачем до суду) позивача містить відповідні положення для врегулювання порядку та строків сплати внесків, проте така його редакція затверджена рішенням загальних зборів об`єднання лише у січні 2019 року. Попередньої редакції Статуту позивача або рахунків, які б виставлялися відповідачу для оплати внесків та докази їх надсилання на адресу міської ради не надано.
Відсутність у рішенні загальних зборів ОСББ «Добровольського 151/4», яке оформлене протоколом № 2 від 16.10.2016, строків для сплати внесків на утримання будинку та прибудинкової території має наслідком неможливість визначення судом у період з 01.04.2017 по 31.10.2018 моменту, з якого зобов`язання відповідача вважається простроченим.
Наведене, з урахуванням відсутності доказів направлення позивачем вимоги в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України, дозволяє суду дійти висновку про відсутність у позивача права вимагати у відповідача сплати збитків від інфляції та 3% річних за період з 01.04.2017 по 31.10.2018, що має наслідком необхідність відмови у задоволенні заявлених ОСББ «Добровольського 151/4» позовних вимог у названій частині.
За таких обставин, підстав для задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних з відповідача суд не вбачає, а розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, наданий позивачем, є необґрунтованим.
Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості саме через розрахункові рахунки Виконавчого комітету Одеської міської ради, суд зазначає наступне.
Згідно з п. 1 ч. 6 ст. 238 ГПК України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про порядок і строк виконання рішення.
В силу приписів ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Забезпечення виконання рішення здійснюється в порядку забезпечення позову. Забезпечення виконання рішення скасовується після повного виконання відповідачем рішення суду.
З урахуванням вимог вказаних положень процесуального закону суд доходить висновку про можливість встановлення у резолютивній частині рішення порядку виконання рішення, вимога про визначення якого фактично і була заявлена ОСББ «Добровольського 151/4».
Як встановлено судом, позовні вимоги позивача у справі - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добровольського 151/4» направлено на стягнення з Територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради грошових коштів.
Відповідно до підпункту 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України від 08 липня 2010 року № 2456-VI, рішення суду про стягнення (арешт) коштів держаного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України виключно для виконання.
Згідно з абз.1 пп. 2 п. 9 та абз. 2 п. 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМУ від 03 серпня 2011 року № 845, органи казначейства змушені повертати виконавчі документи у разі, якщо боржником зазначено не розпорядника бюджетних коштів.
Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.
Відповідно до частини 1, частини 2 статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.
Враховуючи встановлені обставини, суд зазначає що статтями 1, 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Виконавчі органи рад створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.
Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 16 Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
За змістом ч. 1, 8 ст. 51 Закону виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету. Виконавчий комітет ради є підзвітним і підконтрольним раді, що його утворила, а з питань здійснення ним повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольним відповідним органам виконавчої влади.
Відповідно до ч. 2 ст. 64 Закону сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи самостійно розпоряджаються коштами відповідних місцевих бюджетів, визначають напрями їх використання.
За умовами п. 27 ч. 1 ст. 26 Закону рішення щодо передачі коштів з відповідного місцевого бюджету приймаються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.
Статтею 2 Бюджетного кодексу України визначено, що головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.
Згідно зі статтею 22 Бюджетного Кодексу України Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: 1) за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Національне антикорупційне бюро України, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, Вища рада правосуддя та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників, а також Державна судова адміністрація України, Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників; 2) за бюджетними призначеннями, визначеними рішенням про бюджет Автономної Республіки Крим, - уповноважені юридичні особи (бюджетні установи), що забезпечують діяльність Верховної Ради Автономної Республіки Крим та Ради міністрів Автономної Республіки Крим, а також міністерства та інші органи влади Автономної Республіки Крим в особі їх керівників; 3) за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.
Відповідно до ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Суд зазначає, що складення проекту місцевого бюджету, його попереднє схвалення належить до повноважень виконавчих органів місцевої ради та місцевих фінансових органів (ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 75, 76 Бюджетного кодексу України). Розгляд та затвердження місцевого бюджету відноситься законодавством до виключної компетенції місцевих рад (ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 76, 77 Бюджетного кодексу України). Виконання місцевих бюджетів покладено на виконавчі органи місцевих рад та місцеві фінансові органи (ст. 63, 64 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 43, 46-51, 78 Бюджетного кодексу України).
Так, відповідно до п. 1.1. Положення про Виконавчий комітет Одеської міської ради (далі Положення), що затверджене рішенням Одеської міської ради від 15.09.2021 № 535-VІІ «Про затвердження Положення про Виконавчий комітет Одеської міської ради у новій редакції», Виконком ОМР є виконавчим органом ОМР, який створюється ОМР на період її повноважень відповідно до Закону 280/97-ВР, Статуту територіальної громади міста Одеси та Регламенту ради. Після закінчення повноважень ради Виконком ОМР здійснює свої повноваження до формування його нового складу.
Згідно з п. 1.3. Положення Виконком ОМР є юридичною особою, має гербову печатку, бланки та штампи, має рахунки в органах Державної казначейської служби України та в установах банків, набуває від свого імені майнові та особисті немайнові права, несе обов`язки, може бути позивачем і відповідачем в судах, зокрема звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Фінансування видатків Виконкому ОМР здійснюється за рахунок коштів бюджету Одеської міської територіальної громади (п. 1.4. Положення).
Таким чином, фінансові ресурси Одеської міської територіальної громади закріплено за виконавчими органами ОМР, які є розпорядниками коштів місцевого бюджету та саме до їх повноважень віднесено виконання місцевого бюджету.
Саме тому, ОМР не відкриває власного рахунку, натомість місцева рада при здійсненні діяльності користується рахунком свого виконавчого комітету.
Відтак, з урахуванням того, що Одеська міська рада, не є розпорядником коштів місцевого бюджету м. Одеси та не має рахунків в органах державного казначейства, суд вважає, що з метою реального виконання рішення суду у даній справі, стягнення присудженої заборгованості слід здійснювати з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси - Виконавчого комітету Одеської міської ради.
Вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 14.05.2020 року у справі № 916/1952/17.
За таких обставин суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про здійснення стягнення грошових коштів з Одеської міської ради з рахунків розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету Виконавчого комітету Одеської міської ради.
За таких обставин, враховуючи що розпорядження Одеською міською радою коштами місцевого бюджету відбувається через Виконавчий комітет Одеської міської ради, діяльність якого спрямована на забезпечення виконання завдань, покладених на міську раду, як на орган місцевого самоврядування, та даний комітет обслуговується органом казначейства, а також враховуючи, що Одеська міська рада, не є розпорядником коштів місцевого бюджету Одеської міської територіальної громади та не має рахунків в органах державного казначейства, суд вважає за необхідне стягнути з Одеської міської ради на користь ОСББ «Добровольського 151/4» присудженої заборгованості за рахунок місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету- Виконавчого комітету Одеської міської ради.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами прав і законних інтересів юридичних осіб.
Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
В даному випадку позивачем обрано вірний спосіб захисту порушеного права, який відповідає тим, що передбачені законодавством, та забезпечить відновлення порушеного права позивача.
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Відповідачем у встановленому законом порядку повністю позовні вимоги позивача не спростовано.
Положеннями статті 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 3 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. Інші доводи та докази учасників справи, детальну оцінку яких не наведено у рішенні, позаяк вони не покладені судом в його основу, не спростовують вищевикладених висновків суду.
Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, господарський суд дійшов висновку, що позов є частково обґрунтованим, нормативно та документально доведеним, та підлягає частковому задоволенню шляхом присудження до стягнення з відповідача витрат на управління багатоквартирним будинком у розмірі 7613,49 грн .
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи до уваги часткове задоволення позову, судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог та з відповідача слід стягнути на користь позивача 1833,92 грн судового збору.
Вирішуючи питання щодо заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19500 грн, суд виходить з наступного.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач подав договір про надання правничої допомоги від 10.06.2025, акт від 13.06.2025 приймання-передачі виконаної роботи до договору від 10.06.2026 та ордер на надання правничої (правової) допомоги Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Добровольського 151/4» адвокатом Бороганом В.В.
Дослідивши додані позивачем докази, суд установив, що 10.06.2025 Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добровольського 151/4» (клієнт) та адвокатське бюро «Бороган» уклали договір про надання правничої допомоги №, згідно з пунктом 1 якого клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.
Відповідно до п. 2.1 договору адвокатське бюро на підставі звернення клієнта приймає на себе зобов`язання усіма законними методами та способами надати клієнту правничу допомогу у представництві інтересів клієнта по справі за позовною заявою ОСББ «Добровольського 151/4» до власника нежитлового приміщення № 2, яке розташоване у будинку № 151/4 по проспекту Князя Володимира Великого в м. Одесі про стягнення заборгованості зі сплати внесків на витрати на управління багатоквартирним будинком. 
У пункті 2.4. договору сторони передбачили, що для надання правничої допомоги клієнту адвокатське бюро призначає адвоката Бороган Валентина Володимировича, який має право представляти інтереси клієнта на підставі самостійно виписаного ордеру та на підставі ордеру, виписаного адвокатським бюро.
Пунктом 2.5. договору сторонами визначений обсяг наданих послуг: надання усної консультації, формування правової позиції, пошук/підбірка постанов ВС щодо аналогічних справ, підготовка та подача позовної заяви та/або інших процесуальних документів, участь у судових засіданнях, а також користуватися всіма іншими правами, наданими законодавством України для такого роду повноважень за цим договором.
Згідно з п.п. 4.1, 4.3 договору за надання правничої допомоги, яка є предметом договору, згідно пункту 2.1 цього договору та об`єму наданих послуг, які зазначені у пункті 2.5. цього договору, адвокатському бюро клієнт сплачує грошову винагороду у розмірі 8000,00 грн. Сторонами погоджено, що клієнт зобов`язується перерахувати на рахунок адвокатського бюро винагороду, розмір якої буде зараховано на рахунок клієнта, протягом 5-ти робочих днів після надходження коштів.
13.06.2025 між ОСББ «Добровольського 151/4» та адвокатським бюро «Бороган» було підписано акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 10.06.2025, згідно з яким клієнту були надані наступні послуги: формування правової позиції, усна консультація, вивчення документів, підготовка позовної заяви. Всього за виконану роботу клієнт зобов`язується перерахувати на рахунок адвокатського бюро винагороду у розмірі 8000,00 грн протягом 5-ти робочих днів після надходження коштів, які є предметом позову згідно п. 2.1. договору про надання правничої допомоги від 10.06.2025, а також винагороди, розмір якої буде зараховано на рахунок клієнта.
Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статей 16, 58 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України ).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частиною 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На виконання вимог статей 124 та 129 Господарського процесуального кодексу України позивач у позовній заяві вказав попередній розрахунок витрат на правову допомогу, які поніс у зв`язку з розглядом справи, у розмірі 8000,00 грн та надав відповідні докази понесення цих витрат.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відтак, розмір витрат позивача на правову допомогу адвоката становить 8000,00 грн.
Частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на не співмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №903/390/18, від 21.01.2020 у справі №916/2982/16, від 07.07.2020 у справі №914/1002/19.
Суд враховує висновок Європейського суду з прав людини, відповідно до якого заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009, справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
На предмет відповідності зазначеним критеріям суд оцінює поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, за змістом частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
08.09.2025 відповідач подав до суду клопотання (вх. № 27638/25), у якому просив зменшити розмір судових витрат позивача на оплату правничої допомоги, оскільки дана справа належить до малозначних справ та очевидним є те, що витрати на професійну правничу допомогу у рамках такої справи у розмірі майже 3 прожиткових мінімумів на одну особу є явно завищеним.
Окрім того, Одеська міська рада зауважила, що договір не містить жодного положення, яке б встановлювало ціну кожної послуги адвоката, порядок їх формування та обсяг доказів, який підтверджує заявлений розмір втрат. При цьому, формування правничої позиції, вивчення документів та підготовка позовної заяви фактично є одними і тими самими послугами. У той же час, наведені послуги є очевидно дублюючими одна одну, з огляду на що, враховуючи висновки Верховного Суду, стягнення коштів за такі послуги з відповідача, на його думку, є безпідставним та необґрунтованим.
В свою чергу, відповідач звертає увагу, що дана справа є нескладною, а тому підготовка позовної заяви по справі не потребувала великого юридичного навантаження, водночас, адвокатським Бюро «Бороган» самостійно, на власний розсуд, розраховано загальну вартість наданих послуг, без належного обґрунтування ціни кожної послуги та з реальним завищенням вартості наданих послуг. 
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
У вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суд, керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у ст.ст. 2 та 15 ГПК України, має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги. До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02.02.2024 у справі №910/9714/22.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, суд встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Таку правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, в додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2024 у справі №910/6416/22, від 15.08.2024 у справі №910/18756/23.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Таку правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 та від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №922/3850/23, від 11.04.2024 у справі №910/11136/23.
Враховуючи ціну позову, пропорційність розміру понесених позивачем судових витрат на професійну правничу (правову) допомогу адвоката до ціни позову, з огляду на принципи пропорційності та розумності господарського судочинства, суд дійшов висновку не присуджувати позивачу - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі його судові витрати.
Господарський суд, оцінивши надані позивачем в обґрунтування адвокатських витрат документи, вважає, що такі дії (послуги) як вивчення документів, формування правової позиції фактично є складовими процесу підготовки позовної заяви, яка також окремо визначена у акті. При цьому, конкретизуючи у договору виконані роботи (усна консультація, вивчення документів, формування правової позиції, підбірка постанов ВС щодо аналогічних справ, підготовка та подання позовної заяви та/або інших документів, участь у судових засіданнях), не вказано яким чином була обрахована загальна сума послуг та яка вартість наданих послуг по кожній з перелічених робіт, а з огляду на предмет та підстави позову, однотипність та стандартність справи, суд ставить під сумнів їх реальність та розумність. Окрім того, у переліку наданих послуг передбачено участь у судових засіданнях, проте дана справа розглянута судом у спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судових засідань).
Вирішуючи питання щодо розміру витрат позивача на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, суд враховує, що позовну заяву та інші документи адвокатом позивача складено не достатньо якісно. Водночас, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що визначений позивачем до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є завищеним і не являється співмірним і пропорційним об`єму здійсненої роботи та наданої послуги, складності справи, матеріали справи не потребували і не містять великої кількості документів для підготовки позовної заяви та інших документів з процесуальних питань, дана справа є нескладною, враховуючи усталену практику з даної категорії справ, а нормативно-правове регулювання спірних правовідносин докорінно не змінювалось. Окрім того, за результатами вирішення спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню судом частково, при цьому судом визнано необґрунтованим розрахунок інфляційних нарахувань та річних відсотків.
З огляду на фактичні обсяги наданих послуг професійної правничої допомоги щодо представництва інтересів позивача у суді під час розгляду справи, враховуючи критерій реальності та розумності розміру таких витрат, виходячи з конкретних обставин справи, в тому числі взявши до уваги зміст заперечень відповідача та обставини розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення заявлених судових витрат позивача до 4000,00 грн.
Керуючись частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, незалежно від результатів вирішення спору, суд частково покладає на позивача його судові витрати на професійну правничу допомогу.
Відтак, судові витрати позивача на правову (правничу) допомогу у розмірі 8000,00 грн суд розподіляє між сторонами у рівних частинах та покладає на відповідача та позивача по 4000,00 грн на кожного.
Приймаючи рішення про розподіл судових витрат у справі № 916/2653/25 суд виходить з того, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За результатами вирішення спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню судом частково, при цьому судом визнано необґрунтованим і недоведеним розрахунок інфляційних нарахувань та річних відсотків, а також встановлено безпідставність заявлення частини вимог про стягнення заборгованості по сплаті відповідних внесків, а тому визначені судом витрати позивача на правову (правничу) допомогу також покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 3028,27 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 126, 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд - 
ВИРІШИВ:

1. Позов - задовольнити частково.
2. Стягнути з Територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради (площа Думська, буд. 1, м. Одеса, 65026, код ЄДРПОУ 26597691) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добровольського 151/4» (просп. Добровольського, буд. 151, корп. 4, м. Одеса, 65111, код ЄДРПОУ 40603212) заборгованість в розмірі 7 613 (сім тисяч шістсот тринадцять) грн 49 коп, витрати на оплату судового збору в розмірі 1 833 (одна тисяча вісімсот тридцять три) грн 92 коп та витрати на правничу допомогу в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 27 коп шляхом стягнення присуджених грошових коштів за рахунок місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси Виконавчого комітету Одеської міської ради (площа Думська, буд. 1, м. Одеса, 65026, код ЄДРПОУ 04056919).
3. В іншій частині позову - відмовити. 

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.
Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України.
Повне рішення складено 07 січня 2026 р.

Суддя О.В. Цісельський