ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/3373/21  Номер провадження 22-ц/814/576/26	Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р. І.  Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Обідіної О.І.,
суддів: Карпушина Г.Л., Пилипчук Л.І.,
за участю секретаря: Дороженка Р.Г.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Януш Анни Іванівни на рішення Подільського районного суду м. Полтави від 21 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Полтавська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру і Інспекції по контролю з благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_7 , та за позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні проїздом,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, після зміни предмета позову, просила усунути перешкоди у користуванні, вільному доступі до земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , з кадастровими номерами 5310136700:16:003:0069 та 5310136700:16:003:0070, утворені в результаті поділу ділянки 5310136700:16:003:0093 від території загального користування в АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідача знести частини паркану, воріт та хвіртки, інших перешкод на самовільно зайнятій ним земельній ділянці комунальної власності - проїздом, розташованого між земельними ділянками в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 поза кадастровими межами, за додатком № 2 до висновку експерта № 20 від 13.06.2023, що позначено червоним кольором з полосами площею 117 м2. 
Вказувала, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.2011 належить 1/2 частини земельною ділянки за адресою АДРЕСА_1 , при цьому між суміжними земельними ділянками з кадастровими номерами 5310136700:16:003:0093, 5310136700:16:003:0012, 5310136700:16:003:0092. 
Відповідно до даних Публічної кадастрової карти наявна неприватизована частина земельної ділянки - проїзду, що є комунальною власністю міста Полтави. 
Між тим, ОСОБА_1 , як суміжним землекористувачем, самовільно на проїзді встановлено металевий паркан, чим здійснено їй перешкоди у користуванні заїздом до її будинку, який знаходиться у глибині вулиці. 

На звернення до Полтавської міської ради, останньою, в особі Комісії з розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницькою діяльністю на території міста Полтави було винесено припис про знесення паркану, однак, через неналежні акти вимірювання площі земельної ділянки, параметрів паркану, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.12.2020 припис було скасовано. 
З відповідей Полтавської міської ради та ГУ Держегокадастру в Полтавській області було роз`яснено можливість вирішення вказаного земельного спору в судовому порядку, в зв`язку з чим вона звернулася до суду. 
В вересні 2024 року від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_7 - адвоката Шевчика О.С. надійшла позовна заява до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні проїздом, у якій просив замінити процесуальний статус Шевчик М.А. на статус третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, прийняти позовну заяву до спільного розгляду з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні проїздом, та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні проїздом від територій загального користування по АДРЕСА_1 до домоволодіння АДРЕСА_1 , що розташоване на земельних ділянках з кадастровими номерами 5310136700:16:003:0069 та 5310136700:16:003:0070 (утворені в результаті поділу ділянки 5310136700:16:003:0093) та який знаходиться між земельними ділянками по АДРЕСА_3 (кадастровий номер 5310136700:16:003:0012) та по АДРЕСА_2 (кадастровий номер 53101367700:16:003:0092) поза кадастровими межами, за додатком №2 до висновку експерта №20 від 13.06.2023 позначена червоним кольором з полосами площею 117 кв.м. шляхом знесення облаштованого відповідачем самочинного металевого паркану, воріт та хвіртки, а також усунення інших перешкод, які унеможливлюють вільний проїзд та користування земельною ділянкою площею 117 м2.

Рішенням Подільського районного суду м. Полтави від 21 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Полтавська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру і Інспекції по контролю з благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_7 задоволено.
Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні, вільному доступі до земельної ділянки (домоволодіння) в АДРЕСА_1 з кадастровими номерами 5310136700:16:003:0069 та 5310136700:16:003:0070 (утворені в результаті поділу ділянки 5310136700:16:003:0093) від території загального користування в АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести частини паркану, воріт та хвіртки, інших перешкод на самовільно зайнятій земельній ділянці комунальної власності - проїздом, розташованого між земельними ділянками в АДРЕСА_1 (кадастровий номер 5310136700:16:003:0012) та АДРЕСА_1 (кадастровий номер 53101367700:16:003:0092) поза кадастровими межами, за додатком № 2 до висновку експерта № 20 від 13.06.2023 позначена червоним кольором з полосами площею 117 м2.
Позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні проїздом задоволено.
Усунуто перешкоди у користуванні проїздом від територій загального користування по АДРЕСА_1 до домоволодіння АДРЕСА_1 , що розташоване на земельних ділянках з кадастровими номерами 5310136700:16:003:0069 та 5310136700:16:003:0070 (утворені в результаті поділу ділянки 5310136700:16:003:0093) та який знаходиться між земельними ділянками по АДРЕСА_3 (кадастровий номер 5310136700:16:003:0012) та по АДРЕСА_2 (кадастровий номер 53101367700:16:003:0092) поза кадастровими межами, за додатком № 2 до висновку експерта № 20 від 13.06.2023 позначена червоним кольором з полосами площею 117 м2. шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести самочинний металевий паркан, ворота та хвіртку, а також усунути інші перешкоди, які унеможливлюють вільний проїзд земельною ділянкою площею 117 м2.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 908 грн. 

Задоволення позовних вимог обґрунтовано встановленням факту порушення відповідачем прав позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні позовні вимоги, щодо вільного володіння, користування належними їм земельними ділянками внаслідок облаштування останнім на не належній йому земельній ділянці забору та хвіртки. 

Не погодившись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Януш А.І. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову.
Вказує, що задовольнивши позов та зобов`язавши відповідача знести перешкоди, як то паркан, хвіртку та інше, суд фактично порушив права ОСОБА_1 та вилучив частину належної йому земельної ділянки. При цьому прийняв до уваги неналежні докази у вигляді висновків проведеної по справі експертизи. 
Зазначає, що судом безпідставно не взяті до уваги обставини, встановлені рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.12.2020, що набрало законної сили, які є преюдиційними при розгляді даного спору. 
Звертає увагу на незалучення в якості третьої особи Полтавської міської ради, як власника спірної земельної ділянки, що на її думку є підставою для відмови в задоволені позову з огляду на неналежний суб`єктний склад.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_2 є власником 1/2 частини житлового будинку з частиною надвірних споруд та приватизованої земельної ділянки площею 637 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (попередня назва - Пролетарська, а потім - ОСОБА_8 ) на підставі договору купівлі-продажу від 7 червня 2011 року.
Згідно інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку власниками земельної ділянки з кадастровим номером 5310136700:16:003:0012, площею 0,1 га є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ( АДРЕСА_1 )
Власниками суміжних земельних ділянок з кадастровим номером 5310136700:16:003:0092, площею 0,077 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 – кв. АДРЕСА_4 та ОСОБА_6 , кв. АДРЕСА_5 ( АДРЕСА_6 ), а власником земельної ділянки з кадастровим номером 5310136700:16:003:0012, площею 0,049 га - є ОСОБА_4 ( АДРЕСА_7 ).
Згідно плану земельних ділянок за вищевказаними адресами - АДРЕСА_7 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_6 на землях міської ради розташований проїзд між вказаними домоволодіннями.
Відповідачем ОСОБА_1 на проїзді між зазначеними домоволодіннями було встановлено металевий паркан та хвіртку, чим створено перешкоду у проїзді до будинку номер АДРЕСА_1 , що змусило власника ОСОБА_2 звернутися до суду з позовом про усунення перешкод.
Заперечуючи підстави позову, відповідач вказував на належність саме йому, а не комунальній власності земельної ділянки, на якій він облаштував паркан та хвіртку, що виключає порушення прав та інтересів суміжних землекористувачів. 

Ухвалюючи рішення, місцевий суд дійшов висновку про доведеність факту порушення відповідачем прав як позивача, так і третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_7 у зв`язку з неправомірним та самовільним зайняттям земельної ділянки, яка є проїздом і не належить останньому на праві приватної власності внаслідок облаштування на ній паркану та хвіртки, що унеможливило користування та перекрило проїзд до належних їм земельних ділянок. 
При цьому суд взяв до уваги висновки як земельної, так і додаткової земельної експертизи, якими на підставі рішення №415 від 16.09.1958 виконкому Ленінської районної ради встановлено наявність спірного проїзду, який фактично використовується відповідачем для власних потреб, що призвело до відсутності проїзду до домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.
Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.
Одним із способів захисту прав на земельні ділянки є відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18), свідчать про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами, що приватизована земельна ділянка за адресою АДРЕСА_3 ) має площу 0,049 га, а приватизована відповідачем земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 має площу 0,077, між якими наявна спірна земельна ділянка, що веде від АДРЕСА_8 до домоволодіння за АДРЕСА_8 , яка розташоване в глибині кварталу житлової забудови.
Площа земельної ділянки відповідача ОСОБА_1 складає 770 кв.м, що доводиться Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 643055 від 09.04.2008 року  із цільовим призначенням «землі житлової та громадської забудови» (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору). При цьому приєднаний до Акту опис меж земельної ділянки містить позначення Г-Д, які позначені як «Землі міської ради».
Іншими співвласниками земельної ділянки площею 770 кв.м. є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
В технічних паспортах житлового будинку по АДРЕСА_6 за 1986 та 2003 рік спірна ділянка позначена на плані земельного участку як проїзд, а в його технічному паспорті за 1999 рік вона виділена, але без опису її призначення. 
З приводу користування загальним проїздом між суміжними землекористувачами існують тривалі конфлікти, задля вирішення яких позивач як власник домоволодіння, яке розташоване в глибині житлової забудови, неодноразово зверталась до компетентних органів. 
Рішенням Комісії з розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності м. Полтави від 02.07.2020, на підставі звернення Інспекції по контролю за благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста, було вирішено провести демонтаж металевого паркану та воріт між земельними ділянками по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_6 .
Вказане рішення комісії було оскаржено ОСОБА_1 в судовому порядку та рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року визнано протиправним та скасовано рішення комісії щодо демонтажу та визнано протиправним та скасовано припис інспекції.
Підставою для скасування рішення комісії стала неможливість встановити якого розміру є ділянка, яку необхідно звільнити, параметри паркану та воріт, що підлягають демонтажу та недоведеність вилучення спірної земельної ділянки із права користування ОСОБА_1 . 
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Під час розгляду цивільної справи в місцевому суді, представником позивача було заявлено клопотання про проведення судової земельно-технічної експертизи.
Згідно висновку експерта №20 від 13.06.2023 на момент проведення обстеження земельна ділянка комунальної власності – проїзд між земельними ділянками в АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 фактично відсутня. Площі самовільно зайнятих земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 складають відповідно 117 кв.м. та 52 кв.м. Також експертом було зазначено, що площа приватизованої земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 становить 770 кв.м., натомість фактично зайнята площа становить 887 кв.м.
В подальшому, за клопотаннями представників сторін ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 11 листопада 2024 року було призначено додаткову земельно-технічну експертизу.
Згідно висновку експерта Полтавського НДЕКЦ №СЕ-19/117-24/21889-ЗТ від 31 березня 2025 року встановлено що між земельними ділянками по АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 є земельна ділянка без кадастрового номеру загальною площею 108 кв.м., яка знаходиться в межах фактичного користування по АДРЕСА_2 і яка вказана в Державному акті виданому ОСОБА_1 як «землі міської ради, проїзд», яка ідентифікована з урахуванням рішення №415 Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Полтави від 16 вересня 1958 року, як проїзд, що існував з 1986 року і міг бути використаний для під`їзду до житлового будинку по АДРЕСА_1 , але фактично використовується для будівництва та обслуговування будинку та споруд по АДРЕСА_2 . 
Фактично проїзду до домоволодіння по АДРЕСА_1 через земельну ділянку по АДРЕСА_2 немає. 
Виходячи з розташування будівель та споруд, розмірів земельної ділянки з кадастровим номером 5310136700:16:003:0092 і земельної ділянки без кадастрового номеру площею 108 кв.м., влаштування проїзду до домоволодіння по АДРЕСА_1 через ділянку по АДРЕСА_2 є технічно можливим.
Таким чином, зазначені висновки проведених по справі експертиз, які є належними та допустимими доказами по справі, оскільки стосуються предмета доказування, підлягають прийняттю до уваги та, разом з іншими доказами по справі, доводять факт безпідставного користування відповідачем земельною днинкою площею 887 кв.м., на якій він облаштував зазначений паркан, тоді як він є власником лише 770 кв.м. 
Доказів правомірного володіння та користування фактично зайнятою земельною ділянкою площею 887 кв.м. відповідачем ОСОБА_1 в хові розгляду справи надано не було. 
Враховуючи вірно встановлені обставини, висновки експертиз щодо існування земельної ділянки без кадастрового номеру, що розташована між домоволодіннями по АДРЕСА_8 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , яка фактично є проїздом і саме в цій якості зазначена в Державному акті на право приватної власності на землю, подальше самовільне будівництво відповідачем ОСОБА_1 на ній паркану, воріт, хвіртки, не маючи при цьому жодних правоустановчих документів, які б засвідчували його право на володіння чи користування нею, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про наявність правових підстав для задоволення заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції. 
Твердження апелянта про те, що спірна земельна ділянка протягом тривалого часу перебуває в користуванні ОСОБА_1 , а розмір земельної ділянки закріплений за домоволодінням по АДРЕСА_2 , визначений рішенням виконкому Полтавської міської ради №75 від 21.02.1955 та становить 869 кв.м., відхиляються колегією суддів.
Так, згідно рішення Виконавчого комітету Полтавської міської ради №75 від 21 лютого 1955 року затверджено пропозиції комісії по матеріалах виконаних Полтавським МБТІ по обміру кварталів та реєстрації землекористування по м. Полтава. 
З архівного витягу з додатку №1 до вказаного рішення вбачається, що за землекористувачем квартал АДРЕСА_9 (на даний час Героїв Азову) зареєстровано 869 кв.м.
Однак, вже рішенням виконкому Ленінської райради від 16 вересня 1958 року ухвалено встановити загальний проїзд до садиби по АДРЕСА_1 , відгородивши штахетним парканом садибу гр. Патоки на відстані 4 м. від садиби по АДРЕСА_7 та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити опір для проходу та проїзду на земельне користування співвласників, що проживають по АДРЕСА_1 . Попереджено гр. ОСОБА_1 , що в разі коли ним будуть зроблені перешкоди по проходу та проїзду в садибу по АДРЕСА_1 , її співвласникам, він буде притягнутий до відповідальності.
Наведені обставини свідчать про те, що спір щодо необхідності облаштування загального проїзду (проходу) до домоволодіння по АДРЕСА_1 триває з середини минулого століття, коли і попереднім власником садиби ОСОБА_1 також чинився опір для проїзду та проходу співвласникам суміжних земельних ділянок. 
В подальшому, вже в 2008 році співвласники домоволодіння по АДРЕСА_6 – ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 приватизували земельну ділянку площею 770 кв.м., що підтверджує право власності на земельну ділянку саме в визначеному розмірі, доками чого є дані з Державного земельного кадастру.
Будь-яких інших доказів про право користування чи володіння ОСОБА_1 земельною ділянкою більшого розміру, як то стверджує останній, а саме площею 887 кв.м. ним в ході розгляду справи не надано. 
Таким чином, відсутність у відповідача правоустановчих документів, які-б засвідчували його право оренди, користування чи перебування у власності земельної ділянки площею 887 кв.м., що розташована між домоволодіннями по АДРЕСА_8 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , свідчить про відсутність правових підстав для облаштування на ній, за межами належних йому 770 кв.м., паркану, воріт та хвіртки, які перегороджують проїзд до домоволодіння по АДРЕСА_1 . 
Таким чином, доводи апелянта про відсутність фактичного проїзду або доказів взагалі його існування, не беруться апеляційним судом до уваги та спростовуються зібраними по справі доказами, яким суд першої інстанції дав вірну правову оцінку. 

Посилання апелянта щодо вирішення судом питання користування земельною ділянкою без участі її власника – Полтавської міської ради, яка, на думку адвоката, мала мати статус співвідповідача, а її незалучення за умови обов`язкової співучасті є підставою для відмови в задоволенні позову є помилковими.
Так, ст. 49 ЦПК України визначені процесуальні права та обов`язки сторін.
Відповідачем по справі є - юридична чи фізична особа, яка за заявою позивача або іншого ініціатора процесу залучається судом до участі у справі для визначення підстав покладення на неї обов`язку щодо поновлення суб`єктивного права позивача, яке зазнало посягання.
Як вбачається з матеріалів справи позивачем було заявлено вимогу про усунення перешкод як ОСОБА_1 , так і Полтавської міською радою щодо знесення металевого паркану.
В своєму відзиві на позовну заяву Полтавська міська рада зазначила, що відповідачем у вказаному позові може бути виключно особа, яка своїми протиправними діями перешкоджає позивачу здійснювати правомірність користування чи розпорядження земельною ділянкою, в зв`язку з чим просила відмовити в задоволенні позову до неї.
В подальшому, позивачем, в порядку ч. 3 ст. 49 ЦПК України, яка передбачає право позивача до закінчення підготовчого засідання змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви, було подано заяву про зміну предмета позову та змінено статус Полтавської міської ради з співвідповідача на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Оскільки законні права та інтереси позивача як власника домоволодіння були порушені саме внаслідок дій відповідача ОСОБА_1 як суміжним землекористувачем, який самовільного облаштував паркан та хвіртку на земельній ділянці, яка йому не належить, чим унеможливив проїзд позивача до належного їй домоволодіння, останній і має нести передбачений цивільним законодавством обов`язок по відновленню порушених прав. 
Відтак процесуальний склад учасників справи є вірним і саме суміжний землекористувач ОСОБА_1 , чиї неправомірні дії порушили права та законні інтереси позивача, є належним відповідачем. 
При цьому, по справі має місце залучення Полтавської міської ради в якості третьої особи, яка з вказаним процесуальним статусом погодилась, в цій частині судове рішення не оскаржувала і не делегувала таке право стороні відповідача визначати її відповідачем по справі та посилатись на вказану обставину як на підставу для скасування ухваленого рішення. 

Відхиляються колегією суддів і посилання на необхідність прийняття до уваги як преюцидального рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року, яким визнано протиправним та скасовано рішення комісії щодо демонтажу металевого паркану та воріт між земельними ділянками будинків АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 та визнано протиправним та скасовано припис інспекції.
Так апелянт зазначає, що вказаним рішенням було встановлено ряд обставин, а саме, що різниця площі між наданою в користування земельною ділянкою 869 кв.м. та приватизованою – 770 кв.м. становить 99 кв.м., при цьому доказів її вилучення із права користування не встановлено. 
За змістом ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Колегія суддів звертає увагу, що предметом розгляду адміністративної справи, учасниками якої не являлись ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_11 , було оскарження рішення комісії з розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності про демонтаж металевого паркану та воріт між земельними ділянками по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_6 , а питання наявності чи відсутності проїзду між домоволодіннями по АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 взагалі не вирішувалося, будь-які фактичні обставини з цього приводу не встановлювались.
В зазначеному рішенні суд надавав правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень та вказав, що винесенням свого рішення останній не забезпечив збирання достатніх даних для можливості встановити якого розміру є ділянка, яку необхідно звільнити, параметри паркану та воріт, що підлягають демонтажу.
В даному випадку колегія суддів керується висновками, викладеними Верховним Судом  у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц де зазначено, що «преюдиціальність – обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».
Разом з цим, встановленні зазначеним рішенням Полтавського адміністративного суду обставини не є преюдиційними при розгляді даної цивільної справи , оскільки в ході розгляду адміністративного позову судом не вирішувались та відповідно не встановлювались обставини щодо наявного у відповідача права на володіння та користування земельною ділянкою, на якій він облаштував власний паркан та хвіртку, чим перекрив вільний доступ для проходу та проїзду до домоволодіння по АДРЕСА_1 .
Крім того, сам власник даного домоволодіння ОСОБА_2 , разом з іншим власником – третьою особою ОСОБА_11 учасниками вказаної адміністративної справи не були, а відтак будь-якого преюдиціального значення рішення по адміністративній справі суду щодо встановлених стосовно них обставин - не має. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду та не містять посилання на обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує скасування чи зміну судового рішення. 
За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, як постановленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 368, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Януш Анни Іванівни залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Полтави від 21 липня 2025 року залишити без щзмін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення виготовлено 02 лютого 2026 року.

Судді: О.І. Обідіна Г.Л. Карпушин Л.І. Пилипчук