ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" січня 2026 р. Справа №914/1922/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Галушко Н.А.
суддів Зварич О.В. 
Орищин Г.В.
секретар судового засідання – Стронська А.І.

за участю представників учасників процесу:
від позивача – Раневич Т.І.
від відповідача 1 – не з`явився
від відповідача 2 – не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 04.12.2025 (вх. № 01-05/3608/25 від 05.12.2025) 
на рішення Господарського суду Львівської області від 05.11.2025 (суддя Гоменюк З.П., повний текст рішення складено 13.11.2025)
у справі №914/1922/25
за позовом Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго»
до відповідача 1 Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради
до відповідача 2 Львівського комунального підприємства «Агенція ресурсів Львівської міської ради»
про визнання договорів недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів у вигляді стягнення раніше сплаченої орендної плати у загальному розмірі 300928,87 грн.

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» ( далі – ПрАТ «Львівобленерго», позивач) до Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради ( далі - Управління комунальної власності, відповідач 1) та Львівського комунального підприємства «Агенція ресурсів Львівської міської ради» ( далі – ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради», відповідач 2) про: визнання недійсними укладених між позивачем та відповідачем 1 договорів оренди нерухомого майна №Ш-9902-15 від 18.11.2015, №Ш-11585-18 від 28.12.2018 із додатковою угодою від 22.01.2020, №Ш-12780-21 від 09.11.2021, а також укладеного між позивачем та відповідачем 2 договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна №1242 від 08.11.2021; застосування наслідків недійсності правочинів - стягнення коштів в сумі 291 868,76 грн з відповідача 1 та в сумі 16 826,39 грн з відповідача 2 ( з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, прийнятої ухвалою суду від 03.09.2025).
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на момент укладення оспорюваних договорів Львівська міська рада не була законним власником переданого в оренду позивачу майна - нежитлового приміщення ТП-1179 у м. Львові по вул. Золота,29 (власником такого майна, але зареєстрованого за іншою адресою – вул. Єрошенка,20 до 07.12.2015 було ВАТ “Львівський завод Автонавантажувач”, а після цього сам позивач), що підтверджується судовими рішеннями у справі №914/2991/21, які набрали законної сили, а тому не могла ним розпоряджатись. Відтак, оспорювані договори суперечать вимогам ст.ст. 203, 215, 317, 761 ЦК України, що є підставою для визнання їх недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів – стягнення сплачених позивачем на виконання таких договорів коштів. 
Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.11.2025 у справі №914/1922/25 позов задоволено повністю:
- визнано недійсними: договір оренди нерухомого майна №Ш-9902-15 від 18.11.2015, укладений між Управлінням комунальної власності та ПрАТ “Львівобленерго”; договір оренди нерухомого майна № Ш-11585-18 від 28.12.2018, укладений між Управлінням комунальної власності та ПрАТ “Львівобленерго”, із додатковою угодою від 22.01.2020; договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності, №Ш-12780-21 від 09.11.2021, укладений між Управлінням комунальної власності, ЛКП “Агенція ресурсів Львівської міської ради” та ПрАТ “Львівобленерго”; договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна №1242 від 08.11.2021, укладений між ЛКП “Агенція ресурсів Львівської міської ради” та ПрАТ “Львівобленерго”;
- застосовано наслідки недійсності вказаних правочинів, а саме: стягнуто з Управління комунальної власності на користь ПрАТ “Львівобленерго” 291 868,76 грн безпідставно отриманих коштів; стягнуто з ЛКП “Агенція ресурсів Львівської міської ради” на користь ПрАТ “Львівобленерго” 16 826,39 грн. безпідставно отриманих коштів;
- стягнуто: з Управління комунальної власності на користь ПрАТ “Львівобленерго” 10 769,63 грн судового збору; з ЛКП “Агенція ресурсів Львівської міської ради” на користь ПрАТ “Львівобленерго” 4 844,80 грн судового збору.
Рішення суду мотивоване тим, що оспорювані позивачем договори були укладені Управлінням комунальної власності від імені Львівської міської ради та ЛКП “Агенція ресурсів Львівської міської ради” поза межами їх повноважень, оскільки на момент укладення таких Львівська міська рада не мала законного права власності на орендоване майно, що встановлено судовими рішеннями у справі №914/2991/23, які набрали законної сили.
Відтак, з врахуванням статей 203, 215, 216, 317, 761 та 1212 ЦК України, суд дійшов висновку про підставність позовних вимог, як у частині визнання договорів недійсними, так і в частині застосування наслідків недійсності правочинів, а саме стягнення з відповідачів 308 695,15 грн безпідставно отриманих коштів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.
Управління комунальної власності подало апеляційну скаргу від 04.12.2025, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 05.11.2025 у справі №914/1922/25 в частині позовних вимог до Управління комунальної власності та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Вимоги апелянта обгрунтовані неповним встановленням судом першої інстанції обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Зокрема, відповідач 1 зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не врахував, що :
- укладенню оспорюваних договорів передували суперечливі дії позивача, який спершу звертався до Львівської міської ради з листами про необхідність реєстрації комунальної власності на об`єкти електропостачання, серед яких орендоване за оспорюваними договорами майно, а згодом ініціював укладення спірних договорів оренди;
- на момент дії оспорюваних договорів оренди Львівська міська рада була титульним власником орендованого позивачем майна відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
- фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним (нікчемним) унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до статті 216 ЦК України, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 17.04.2025 у справі №910/9652/23.
ПрАТ «Львівобленерго» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду Львівської області від 05.11.2025 у справі №914/1922/25 залишити без змін з підстав його законності та обгрунтованості, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Зокрема, позивач зазначає, що:
- оспорювані договори оренди укладені внаслідок протиправних та взаємосуперечливих дій Управління комунальної власності та Львівської міської ради, яка за відсутності для цього підстав оформила за собою право власності на будівлю ТП-1179 та присвоїла їй адресу м. Львів, вул. Золота, 29, унаслідок чого ПрАТ «Львівобленерго» сплачувало орендну плату за користування власною будівлею;
- преюдиційні факти, встановлені судовими рішеннями у справі № 914/2991/23, підтверджують вину скаржника та протиправність передачі будівлі в оренду, а отже, безпідставність отримання орендної плати за недійсними правочинами;
- посилання скаржника на постанову Верховного Суду у справі №910/9652/23 від 17.04.2025 є безпідставним, оскільки обставини та правова природа правовідносин у вказаній справі є нерелевантними із правовідносинами, що є предметом розгляду у цій справі;
- необхідність повернення сторонами одержаного за недійсним правочином є універсальним правилом, передбаченим ст. ст. 216 та 1212 Цивільного кодексу України.
ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» відзиву на апеляційну скаргу не подало, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до ч.3 ст. 263 ГПК України.
Процесуальні дії суду у справі та вирішення процесуальних питань.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2025 справу №914/1922/25 розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді (судді - доповідача) Галушко Н.А., суддів Зварич О.В. та Орищин Г.В.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління комунальної власності на рішення Господарського суду Львівської області від 05.11.2025 у справі №914/1922/25 та призначено розгляд справи на 19.01.2026. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 відкладено ухвалення та проголошення судового рішення у справі №914/1922/25 до 29.01.2026.
У судовому засіданні 29.01.2026 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Обставини справи, встановлені судом.
27.10.2014 між Управлінням комунальної власності (далі – орендодавець) та ПАТ “Львівобленерго” (перейменоване на ПрАТ “Львівобленерго” відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», далі - орендар) було укладено договір оренди № Ш-9221-14, відповідно до п.1 якого орендодавець на підставі ухвал Львівської міської ради від 30.05.2013 №2319 та від 26.12.2013 №2948 передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно- приміщення за адресою: м. Львів, вул. Золота, 29 (ТП-1179) загальною площею 57 м2, що знаходиться на балансі ЛКП “Агенція ресурсів Львівської міської ради”.
18.11.2015 між Управлінням комунальної власності та ПАТ “Львівобленерго” було укладено договір оренди № Ш-9902-15 (№112/156/15-492), відповідно до п.1 якого орендодавець на підставі наказу Управління комунальної власності від 22.10.2015 №339-О та договору оренди №Ш-9221-14 від 27.10.2014 передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно - приміщення за адресою: м. Львів, вул. Золота, 29 (ТП-1179) загальною площею 57 м2, що знаходиться на балансі ЛКП “Агенція ресурсів Львівської міської ради”.
Відповідно до п.4.1. вказаного договору термін його дії 2 роки 364 дні з 18.11.2015 по 17.11.2018.
У п.5.1. договору сторони погодили розмір орендної плати – 3 260,41 грн без ПДВ за перший місяць оренди
Розмір орендної плати підлягає індексації за відповідний період ( місяць, квартал, рік).Орендна плата за кожний наступний місяць визначається коригуванням орендної плати за попередній місяць щодо індексу інфляції. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України ( п.п. 5.2 -5.4 договору).
28.12.2018 між Управлінням комунальної власності та ПрАТ “Львівобленерго” було укладено договір оренди № Ш-11585-18 (№112/131/18-686), відповідно до п.1 якого орендодавець на підставі наказу Управління комунальної власності від 30.11.2018 №582-О та договору оренди №Ш-9902-15 від 18.11.2015 передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно - приміщення за адресою: м. Львів, вул. Золота, 29 (ТП-1179) загальною площею 55 м2, що знаходиться на балансі ЛКП “Агенція ресурсів Львівської міської ради”.
Відповідно до п.4.1. вказаного договору термін його дії 2 роки 364 дні з 28.12.2018 по 27.12.2021.
У п.5.1. договору сторони погодили розмір орендної плати – 4 222,60 грн без ПДВ за перший місяць оренди
Розмір орендної плати підлягає індексації за відповідний період ( місяць, квартал, рік).Орендна плата за кожний наступний місяць визначається коригуванням орендної плати за попередній місяць щодо індексу інфляції. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України ( п.п. 5.2 -5.4 договору).
22.01.2020 орендодавець та орендар уклали додаткову угоду до договору №112/131/18-686, якою внесли зміни до порядку розрахунків та погодили, що починаючи з 01.01.2020 10% з орендної плати сплачується на рахунок ЛКП “Агенція ресурсів Львівської міської ради” (балансоутримувач).
У зв`язку з закінчення строку дії договору 09.11.2021 між Управлінням комунальної власності, ПрАТ “Львівобленерго” та ЛКП “Агенція ресурсів Львівської міської ради” було укладено договір оренди майна, що належить до комунальноївласності, №Ш-12780-21 (№112/131/21-874) строком на 5 років з 09.11.2021 до 09.11.2026.
Відповідно до п.3.1. договору орендна плата становить суму 4 950,50 грн без ПДВ. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України.
08.11.2021 між ПрАТ “Львівобленерго” та ЛКП “Агенція ресурсів Львівської міської ради” було укладено договір №1242 (№112/131/21-1109) про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна, відповідно до п.п. 1.1. – 1.2. якого орендар здійснює користування або володіння майном, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Золота, 29 (ТП) на підставі договору оренди, балансоутримувач несе витрати (надає послуги) з утримання майна, а орендар, в свою чергу, відшкодовує їх вартість.
Як вбачається з доданих до позовної заяви реєстру оплат та банківських виписок, а також не заперечується відповідачами, на виконання вказаних договорів з 03.04.2017 року позивачем сплачено відповідачу 1 - 291 868,76 грн та відповідачу 2 - 16 826,39 грн. 
Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.09.2024 у справі №914/2991/23, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.01.2025, задоволено позов ПрАТ “Львівобленерго” та визнано незаконним і скасовано:
- підпункт 1.1. пункту 1 ухвали Львівської міської ради №2319 від 30.05.2013 “Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова об`єктів електрозабезпечення” в частині прийняття у власність територіальної громади м. Львова об`єкту, побудованого у минулі роки і непереданого на баланс спеціалізованого підприємства: ТП-1179 на вул. Золотій, 29 (залишковою балансовою вартістю 29 821, 89 грн) в частині її будівлі;
- пункт 1 ухвали № 2948 від 26.12.2013 Львівської міської ради “Про внесення змін до Ухвали міської ради від 30.05.2013 №2319” в частині залишення у власності територіальної громади м. Львова будівлі ТП-1179 на вул. Золотій, 29;
-рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 967 від 27.10.2017 “Про реєстрацію права власності на будівлі, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова” в частині рішення про реєстрацію права комунальної власності на будівлю по вул. Золота, 29 у м. Львові (в Переліку будівель, на які реєструється право комунальної власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради, що є Додатком до цього Рішення, під порядковим номером 1);
- рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 734 від 13.07.2018 “Про внесення змін до Рішення Виконавчого комітету від 27.10.2017 № 967”.
Також, вказаним судовим рішенням скасовано рішення державного реєстратора Стихар Марти Ігорівни, індексний номер 42207384 від 24.07.2018, про реєстрацію права власності територіальної громади, від імені якої діє Львівська міська рада, на нежитлові приміщення по вул.Золота, 29 у м. Львові, номер запису про право власності 27178181, із закриттям розділу Державного реєстру речових прав, припинивши право власності з одночасним припиненням речових прав на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю під. літ. І, II, III, IV,V загальною площею 55 кв.м., за адресою: м. Львів, вул. Золота, 29, із реєстраційним номером: 1605821146101.
Судові рішення у справі №914/2991/23 мотивовані тим, що ВАТ “Львівський завод Автонавантажувач” та згодом ПрАТ “Львівобленерго” набули на законних підставах право власності на будівлю трансформаторної підстанції, що розташована на території, прилеглій до вулиць В.Єрошенка, 20 та Золота, 29, і яка була зареєстрована за адресою: м.Львів, вул.В.Єрошенка, 20, відтак усі оскаржені рішення Виконкому Львівської міської ради та ухвали Львівської міської ради стосовно прийняття у комунальну власність та реєстрації тієї ж будівлі трансформаторної підстанції, але за іншою адресою (вул.Золота, 29), порушують права позивача як власника вказаного об`єкту нерухомості, що зумовлює наявність достатніх підстав для визнання їх незаконними. При цьому, у Львівської міської ради відсутніми були будь-які правовстановлюючі документи для оформлення права власності на будівлю ТП і така будівля не визнавалась і не могла визнаватись безхазяйним майном (згідно з вимогами ст.335 ЦК України), так як перебувала до 07.12.2015 у власності ВАТ “Львівський завод Автонавантажувач”, а після придбання на електронних торгах - у власності ПАТ “Львівобленерго”.
При цьому, суди зазначили, що надання Управлінням комунальної власності вказаної будівлі трансформаторної підстанції в оренду ПрАТ “Львівобленерго” за Договорами від 27.10.2014 та 18.11.2015 здійснено всупереч факту перебування такого об`єкту нерухомості у приватній власності ВАТ “Львівський завод Автонавантажувач”.
Товариство “Львівобленерго” своєчасно не ідентифікувало будівлю ТП-1179 на вул.Золотій, 29 і не встановило, що така будівля є тією ж будівлею, яка зареєстрована за адресою: м.Львів, вул.В.Єрошенка, 20, тому, придбавши 07.12.2015 на електронних торгах будівлю трансформаторної підстанції, що належала ВАТ “Львівський завод Автонавантажувач” і була зареєстрована на вул.В.Єрошенка, 20, і надалі укладало з Управлінням комунальної власності Договори оренди будівлі ТП-1179 за адресою: вул.Золота, 29 (хоча така будівля фактично належала Товариству “Львівобленерго” на праві власності). При цьому, укладення договорів оренди жодним чином не спростовує наявного права власності позивача на спірний об`єкт нерухомості.
Ухвалою Верховного Суду від 22.04.2025 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради на постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.01.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 11.09.2024 у справі №914/2991/23.
Вказані обставини слугували підставою для звернення ПрАТ “Львівобленерго” до суду з позовом у цій справі до Управління комунальної власності та ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» про визнання недійсними договорів оренди нерухомого майна, договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та застосування наслідків недійсності правочинів – стягнення сплачених позивачем за такими договорами коштів.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. При цьому, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи приписи вищевказаної норми, а також доводи та вимоги апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції переглядає рішення Господарського суду Львівської області від 05.11.2025 у цій справі лише в частині задоволення позовних вимог до Управління комунальної власності. 
Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Підставою звернення з вимогами про визнання недійсними оспорюваних договорів слугувало те, що за такими договорами Управління комунальної власності передало в оренду нерухоме майно, яке не є комунальною власністю.
Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. 
Згідно з ч.1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.
Вказане узгоджується з положеннями ст.317 ЦК України, відповідно до якої права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові.
Як встановлено вище, підставою для укладення оспорюваних договорів оренди слугувало, зокрема, прийняття Львівською міською радою ухвал №2319 від 30.05.2013 та №2948 від 26.12.2013.
Однак, рішенням Господарського суду Львівської області від 11.09.2024 у справі №914/2991/23, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.01.2025, задоволено позов ПрАТ “Львівобленерго” та визнано незаконним і скасовано, зокрема:
-підпункт 1.1. пункту 1 ухвали Львівської міської ради №2319 від 30.05.2013 “Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова об`єктів електрозабезпечення”, в частині прийняття у власність територіальної громади м. Львова об`єкту, побудованого у минулі роки і непереданого на баланс спеціалізованого підприємства: ТП-1179 на вул. Золотій, 29;
- пункт 1 ухвали № 2948 від 26.12.2013 Львівської міської ради “Про внесення змін до Ухвали міської ради від 30.05.2013 №2319”, в частині залишення у власності територіальної громади м. Львова будівлі ТП-1179 на вул. Золотій, 29;
-рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 967 від 27.10.2017 “Про реєстрацію права власності на будівлі, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова” в частині рішення про реєстрацію права комунальної власності на будівлю по вул. Золота, 29 у м. Львові;
- рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності територіальної громади, від імені якої діє Львівська міська рада, на нежитлові приміщення по вул.Золота, 29 у м. Львові.
Судовими рішеннями у вказаній справі, які набрали законної сили, встановлено, що у Львівської міської ради відсутніми були будь-які правовстановлюючі документи для оформлення права власності на будівлю ТП і така будівля перебувала до 07.12.2015 у власності ВАТ “Львівський завод Автонавантажувач”, а після придбання на електронних торгах 07.12.2025 - у власності ПАТ “Львівобленерго”.
При цьому, суди зазначили, що надання Управлінням комунальної власності вказаної будівлі трансформаторної підстанції в оренду ПрАТ “Львівобленерго” за Договорами від 27.10.2014 та 18.11.2015 здійснено всупереч факту перебування такого об`єкту нерухомості у приватній власності ВАТ “Львівський завод Автонавантажувач”.
Частиною 4 статті 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, обставини (факти), що є преюдиціальними відповідно до ст.75 ГПК, не потребують доказування та є обов`язковими для господарського суду. Суд не вправі ставити під сумнів такі обставини (факти).
Правило про преюдицію спрямоване не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального встановлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.06.2024 у справі №910/7859/23, від 11.01.2024 у справі №911/84/22 та інших.
Враховуючи наведені вище встановлені судовими рішеннями у справі №914/2991/23 преюдиційні факти та те, що правом розпоряджатись майно шляхом передачі його іншим особам у платне користування (оренду) наділений лише власник майна або особа, якій належать майнові права, суд апеляційної інстанції вважає, що на момент укладення оспорюваних договорів оренди не було додержано вимог, встановлених частинами 1, 2 статті 203, ч.1ст. 761 ЦК України, що в силу приписів частини першої статті 215 ЦК України вказує на їх недійсність.
Покликання апелянта на те, що сам позивач ініціював укладення договору оренди судом апеляційної інстанції відхиляється як таке, що жодним чином не спростовує встановлених судом вище обставин відсутності в орендодавця права розпоряджатися нерухомим майном, переданим в оренду позивачу за оспорюваними договорами, та наявності підстав для визнання таких договорів недійсними.
Щодо покликання апелянта на те, що на момент дії оспорюваних договорів оренди Львівська міська рада була титульним власником орендованого позивачем майна відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав)- це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У постанові від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
Згідно усталеної позиці Верховного Суду державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. 
Зважаючи на наведене та обставини, встановлені судовими рішеннями у справі №914/2991/23 (якими, зокрема, скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності територіальної громади, від імені якої діє Львівська міська рада, на нежитлові приміщення по вул.Золота, 29 у м. Львові), зазначене покликання апелянта також відхиляється судом як таке, що не спростовує факту відсутності в орендодавця права розпоряджатися нерухомим майном, переданим в оренду позивачу за оспорюваними договорами, та наявності підстав для визнання таких договорів недійсними.
Відтак, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання недійсним договорів оренди є обґрунтованими, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення сплачених позивачем на їх виконання коштів колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 216 ЦК України, на яку покликається позивач, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Водночас, у господарському процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закон").
Верховний Суд у постанові від 02.11.2023 у справі №908/2663/22 звертав увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20). 
У постанові від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що наслідком недійсності правочину, застосувати який просить позивач, є також повернення безпідставно набутого майна.
Так, загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Відповідно до ст.1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.09.2024 у справі № 201/9127/21).
З огляду на наведене, зважаючи на встановлені вище обставини справи та висновки суду про визнання недійсними договорів оренди, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення також позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення на користь позивача сплачених ним на виконання недійсних правочинів коштів, оскільки такі отримані відповідачем 1 безпідставно.
Щодо покликання апелянта на викладену у постанові від 17.04.2025 у справі №910/9652/23 позицію Верховний Суд про те, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним (нікчемним) унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину, колегія суддів зазначає наступне.
У справі №910/9652/23 Верховним Судом вирішувалось питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення грошових коштів, сплачених за користування майном за нікчемним договором оренди, за обставин фактичного користування позивачем (орендарем) майном відповідача.
Відтак, Верховний Суд зазначив, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним (нікчемним) унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до статті 216 ЦК України, оскільки використання майна - «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Адже позивач, як встановили суди, де-факто отримав у користування орендоване майно і таке користування вже ним реалізоване, водночас відповідач отримав плату (яка у зазначений спосіб є насправді компенсацією вартості того, що одержав позивач за користування об'єктом оренди) за погодженою сторонами ціною, яка є дійсною на момент звернення орендаря з позовом про таке відшкодування, а законодавець не передбачив можливості здійснення односторонньої реституції.
Зазначене, за висновками Верховного Суду, не забезпечує відновлення прав позивача, адже вони не є фактично порушеними в умовах здійснення ним користування майном відповідача.
Водночас, аналізуючи питання наявності/відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, Верховний Суд заначив, що за встановлених у справі № 910/9652/23 обставин, грошові кошти, про стягнення яких звернувся позивач (орендар), фактично є сумою безпідставного збагачення самого позивача за рахунок користування майном відповідача, належать останньому та стягненню з відповідача не підлягають.
Водночас, у цій справі судом не встановлено факту користування позивачем майном відповідача 1. За оспорюваними договорами позивач сплатив відповідачу 1 кошти за користування своїм же майном.
Відтак, покликання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17.04.2025 у справі №910/9652/23 судом апеляційної інстанції відхиляються як такі, що є нерелевантними до даних правовідносин. 
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок судів обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, остаточне від 10.05.2011).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 05.11.2025 у цій справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства, прийняте з дотриманням норм процесуального та правильним застосуванням норм матеріального права. 
Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції зважаючи на викладене вище, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Зважаючи на наведене, а також те, що судом апеляційної інстанції не встановлено неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, що визначені ст.277 ГПК України, рішення Господарського суду Львівської області від 05.11.2025 у цій справі слід залишити без змін.
Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд 

УХВАЛИВ 
1. Апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 04.12.2025 (вх. № 01-05/3608/25 від 05.12.2025) залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 05.11.2025 у справі №914/1922/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбаченні ст.ст. 287-288 ГПК України.
5. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.
Повний текст постанови складено 29.01.2026

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Зварич О.В.

суддя  Орищин Г.В.