ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8477/23  Номер провадження 22-ц/814/312/25	Головуючий у 1-й інстанції Гольник Л.В.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Обідіної О. І., Чумак О. В. 
розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 червня 2024 року, ухвалене в м. Полтаві під головуванням судді Гольник Л. В., дата складення повного тексту рішення - 17 червня 2024 року
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У вересні 2023 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом та просив про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 16.03.2021, що утворилась станом на 14.08.2023 у сумі 46 875,37 грн та складається із заборгованості за тілом кредиту - 37 544,17 грн, заборгованості за простроченими процентами - 9 331,20 грн, та понесених по справі судових витрат. 
Позовна заява мотивована тим, що 16 березня 2021 року між сторонами укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на офіційному сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.
За умовами цього договору відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку із встановленим кредитним лімітом.
Проте, своїх зобов`язань за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, внаслідок чого утворилась вказана заборгованість. 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 червня 2024 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 березня 2021 року у розмірі 46 875,37 грн та судовий збір у розмірі 2 684 грн, а всього 49 559,37 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач свого обов`язку щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконав, що призвело до утворення заборгованості за кредитним договором.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та, посилаючись на необґрунтованість рішення, неповне з`ясування судом фактичних обставин справи, порушення норм процесуального і матеріального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Банку відмовити в повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції не взяв до уваги позиції ВСУ від 13.05.2015 у справі № 6-71цс15, ВС від 28.09.2022 у справі № 679/87/21 та його доводи, викладені у відзиві на позовну заяву.
Вказував, що 16.03.2021 він дійсно уклав договір з АТ КБ «ПрвиатБанк», проте пластикову картку Банку він не отримував, рахунком користувався через додаток «Приват24» і кредитний ліміт в подальшому не збільшував. Станом на 27.12.2022 заборгованість за договором була відсутня.
Зазначав, що 27.12.2022 близько 10:15, перебуваючи на роботі, він отримав смс-повідомлення від Банку про надання матеріальної допомоги (із позначкою «ПриватБанк», перейшов за посиланням та підтвердив свою особистість. Більше ніяких даних не повідомляв, а вже на наступний день отримав повідомлення від Банку про те, що всі його рахунки заблоковано, на телефонний дзвінок представник Банку повідомив його про збільшення кредитного ліміту до 38 000 грн та зняття усіх кредитних коштів з рахунку, на що він повідомив представника Банку про те, що вказані дії ним не здійснювалися. Після цього 28.12.2025 він звернувся із заявою до ЧЧ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області про вчинення щодо нього шахрайських дій, яку було зареєстровано та внесено до ЄРДР. На даний час слідство не закінчене. Після цього, 30.01.2023 він звернувся з письмовою заявою до АТ КБ «ПриватБанк» та виклав всі обставини і просив повернути списані з карткового рахунку кошти, які були зняті шахрайським шляхом, анулювавши заборгованість за кредитним договором.
Таким чином, він, як добропорядний громадянин, здійснив всі заходи щодо звернення до банківської установи із повідомленнями про шахрайські дії та неправомірне зняття коштів з його рахунку, а також до правоохоронних органів.
Наголошує, що користувач не несе відповідальність за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків доведення бездіяльності користувача. При цьому, окрім всього Банк виконує функцію зберігання грошових коштів на рахунках клієнтів і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи. 
Вважає, що вказана заборгованість за кредитним договором утворилася внаслідок незаконного зняття невстановленими особами грошових коштів з належного йому карткового рахунку, тобто не з його вини, а з вини третіх осіб, що спричинено шахрайськими діями, тому і нести неправомірну відповідальність перед Банком він не повинен.
У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України. 
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК України).
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України). 
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України). 
Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
По справі встановлено, що 16 березня 2021 року між АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 шляхом підписання останнім Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді відновлювального кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
На підставі вказаного кредитного договору відповідачу ОСОБА_1 16.03.2021 банком було відкрито кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1  з терміном дії до 10/24 (а. с. 10).
Згідно довідки Банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки кредитний ліміт за карткою 16.03.2021 було встановлено в розмірі 3 000 грн, з 27.12.2022 кредитний ліміт збільшено до 38 000 грн (а. с. 9).
З виписки за вказаним договором за період з 16.03.2021 по 15.08.2023 вбачається, що станом на 27.12.2022 позичальником ОСОБА_1 було повністю погашено заборгованість за кредитом, а 28.12.2022 здійснено автоплатіж на картку НОМЕР_2 на суму 37 544,52 грн, з яких 1 093,52 грн - комісія, 36 451 грн - сума транзакції.
На вказану заборгованість АТ КБ «ПриватБанк» нараховано проценти за кредитом за ставкою 3,5% на місяць за період з 01.02.2023 по 01.08.2023 у сумі 9 331,20 грн (а. с. 8). 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з факту невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
При цьому суд безпідставно не взяв до уваги заперечення відповідача, що встановлений кредитний ліміт на картці він не збільшував та не здійснював будь-яких операції 27 та 28 грудня 2022 року, фактично грошові кошти з його рахунку були списані внаслідок шахрайських дій.
На підтвердження вказаного надав суду Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію 29.12.2022 кримінального провадження № 12022170420002848 за фактом вчинення кримінального правопорушення за частиною третьою статті 190 КК України за заявою ОСОБА_1 про заволодіння шляхом обману невідомими особами грошовими коштами у сумі 38 000 грн з його карткового рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», заяву до АТ КБ «ПриватБанк» від 30.01.2023 з викладом вказаних обставин та проханням повернути вказані кошти на рахунок і анулювати заборгованість за кредитним договором, відповідь АТ КБ «ПриватБанк» на дану заяву (а. с. 51-55, 57).
Відхиляючи такі заперечення, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, покладаючи тягар доказування по справі на відповідача. 
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. 
Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (див. постанову Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).
Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні послуги».
Закон України «Про платіжні послуги» визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.
Пунктом 6 частини дев`ятнадцятої статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що емітент зобов`язаний повідомляти користувача про виконання операцій з використанням електронного платіжного засобу.
Згідно з частиною двадцятою статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач зобов`язаний зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом, не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права, не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.
Відповідно до пункту 136 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою правління НБУ від 29.07.2022 № 164 (далі - Положення), користувач зобов`язаний: зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.
Згідно з пунктом 140 розділу VII Положення, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.
Пунктом 141 розділу VII Положення, передбачено, що емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення).
Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків (пункти 146, 147 Положення).
Аналіз вказаних нормативно-правових актів, які є спеціальними для спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.
Лише наявність обставин, які доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його цивільно-правової відповідальності.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23.01.2018 у справі № 202/10128/14-ц, від 13.09.2019 у справі № 501/4443/14-ц, від 20.11.2019 у справі № 577/4224/16-ц, від 17.062021 у справі № 759/4025/19, від 16.08.2023 у справі № 176/1445/22, від 01.11.2024 у справі № 332/6036/23.
У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 вказано, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
У постанові Верховного Суду від 08.02.2018 у справі № 552/2819/16-ц вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув та за відсутності доказів, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей його особового рахунку, акаунту чи застосунку Приват24, незаконному використанню фінансового телефону, втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, у тому числі на зміну кредитного ліміту та перерахування коштів на іншу картку, держатель якої не встановлений, суд дійшов помилкового висновку про покладення на ОСОБА_1 відповідальності за операції, які було здійснено без фізичного пред`явлення користувачем спеціального платіжного засобу.
Лише факт коректного входу у застосунок Приват24 клієнта із введенням усіх даних для проведення транзакції не є безспірним свідченням вини відповідача.
Про незаконне заволодіння грошовими коштами з карткового рахунку відповідач негайно повідомив банк, про що свідчить запис діалогу від 28.12.2022 ОСОБА_1 з представником сервісної служби банку 3700, а також повідомив правоохоронні органи, звернувшись 28.12.2022 із заявою про вчинення шахрайських дій.
Вказане дає підстави для висновку про відсутність беззаперечних доказів вчинення відповідачем дій або бездіяльності, що сприяли використанню електронного платіжного засобу та ініціюванню платіжних операцій, та відсутність його вини у перерахуванні спірних грошових коштів. 
Оскільки банком не доведено волевиявлення ОСОБА_1 на збільшення кредитного ліміту та використання спірних кредитних коштів, висновки суду першої інстанції не можна визнати обґрунтованими.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення - скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої, частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 червня 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.
У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4 026 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя        С. Б. Бутенко

Судді          О. І. Обідіна

О. В. Чумак