ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року	Львів	Справа № 260/2721/25 пров. № А/857/40440/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді: Гудима Л.Я.,
суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2025 року, головуючий суддя – Плеханова З.Б., ухвалене у м. Ужгород, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Фастівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ГУПФУ в Закарпатській області, Фастівського ОУПФУ Київської області, в якому просив визнати протиправним рішення від 11.03.2025 року №103950001288 відповідача Головного управління ПФУ у Закарпатській обл. про відмову у призначені пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати Головне управління ПФУ у Закарпатській області на переведення з пенсії по інвалідності та призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за віком, відповідно до ст. 55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 22.01.2025 року.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він має статус особи, яка постійно проживає на території ЧАЕС З категорії, що підтверджується посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Київською обласною державною адміністрацією. Вказане посвідчення є чинним, не анульовано, не визнано недійсним та не скасовано у встановленому законом та/або судовому порядку. Позивач звернувся до ПФУ з заявою про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку, згідно ст. 55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 11.03.2025 року відповідач рішенням №103950001288 відмовлено у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують факт проживання в зоні ЧАЕС, оскільки позивач з 01.09.1985 року по 15.07.1987 року навчався у м. Києві. Проте, позивач вважав таке рішення відповідача протиправним, безпідставним та необґрунтованим, оскільки все своє життя з народження і до цього часу позивач проживав та проживає в м. Фастові.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тими ж доводами, що наводились ним у поданому адміністративному позові, однак безпідставно не взяті до уваги судом попередньої інстанції.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, У відповідності до паспорта громадянина України ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Велика Скітинка Фастівського району.
В червні 1994 року ОСОБА_1 видали посвідчення Серія НОМЕР_1 , (категорія 4) як особі, яка постійно працює на території зони посиленого радіоактивного контролю.
02 червня 1995 року ОСОБА_1 зареєстрував своє місце проживання в місті Фастів Київської області.
Відповідно до Довідки виданої ОСОБА_2 в тому, що вона дійсно прописана і проживає в м. Фастів, з правом на житлову площу ОСОБА_1 1970 р.н. прописаного 20.05.1978 року.
Згідно з Архівної Довідкою від 04.02.2025 року №05-05/14 Виконавчого комітету Фастівської міської ради, згідно документів з особового складу архівного фонду №4 (завод хімічного машинобудування «Червоний Жовтень») гр. ОСОБА_1 значиться як такий, що дійсно працював на заводі «Червоний Жовтень» в нижчезазначені періоди :
- прийнятий з 14 листопада 1988 року учнем електрокарщика в механічний цех (Наказ № 509-К від 10 листопада 1988 року);
- з 04 грудня 1989 року звільнений за власним бажанням (Наказ №356-К від 04 грудня 1989 року).
Підстава : фонд №4, опис №2-ос, справи №№ : 862-арк. 505; 871-арк.356- книги наказів по кадрах за 1988, 1989 рр.
Згідно Архівного витягу з Рішення Виконавчого комітету Фастівської міської ради від 28.04.1995 року №89 Про надання квартир в першій черзі 179-квартирного будинку по АДРЕСА_1 , Завод «Червоний Жовтень» (відселення з санітарної зони заводу) ОСОБА_2 , яка проживає в частині приватного будинку по АДРЕСА_2 жилою площею 40,1 кв.м на склад сім`ї 4 особи: трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 жилою площею 40,1 кв.м., син ОСОБА_1 , невістка ОСОБА_3 , онук ОСОБА_4 .
З квартирного обліку зняти. Згідно Рішення Виконавчого комітету Фастівської міської ради від 14.11.1989 №211/9, враховуючи висновки комісії, затвердженою VІІ сесією X скликання Фастівської міської Ради народних депутатів, згідно яких будинок АДРЕСА_2 знаходиться в санітарно-охоронній зоні заводу "Червоний Жовтень", рівень шуму, вмістимість вуглероду та пилу перевищує допустимий рівень, внаслідок чого громадяни, проживаючі в цьому будинку потребують поліпшення житлових умов, та керуючись екологічною програмою охорони навколишнього середовища м.Фастова на 1989-1995 роки 1 на період до 2000 року, прийнятою VІІ сесією X скликання 10.03.1989 року.
21 лютого 2024 року ОСОБА_1 отримав пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 по інвалідності , загальне захворювання, 3 група.
04 березня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою та відповідними документами про перехід з пенсії по інвалідності на пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи Вік заявника: 55 років.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 11.03.2025 року №103950001288 (структурний підрозділ, що розглядав вказану заяву за принципом екстериторіальності) відмовлено у перерахунку пенсі.
Згідно наведеного рішення:
ОСОБА_1 перебуває на обліку у Фастівському об`єднаному управлінні ПФУ як отримувач пенсії по інвалідності згідно ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Заявник звернувся з приводу переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідно до абзацу 1 частини 1 ст.55 зазначеного Закону, пенсії призначаються особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, потерпілим від Чорнобильської катастрофи 4 категорії - які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років. Відповідно до п.4 ч.2 ст.55 зазначеного закону, пенсії із зменшення пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, призначаються із зменшенням пенсійного віку на три роки та додатково на один рік за три роки проживання, роботи, але не більше ніж на 5 років.
Результат розгляду документів доданих до заяви № 1182 від 04.03.2025 року: долученими до заяви документами підтверджено, що заявник навчався з 01.09.1985 року по 15.07.1987 року у м.Києві, проживав та працював у м.Фастові з 1995 року; факт проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення упродовж 4 років не доведено. Право на проведення перерахунку за наданими документами відсутнє.
Судом встановлено, що згідно Атестата №496 Державного комітету Української РСР по професійно - технічній освіті, ОСОБА_1 01.09.1985 року вступив до середнього професійно - технічного училища №46 м. Києва і 15.07.1987 року закінчив повний курс середнього професійно - технічного училища, Фотограф.
Вказана обставина також стверджується у трудовій книжці НОМЕР_3 .
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що місце проходження навчання та проживання знаходилися на території радіоактивного забруднення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” №796-XII від 28.02.1991 року (далі - Закон №796-XII від 28.02.1991 року).
Згідно із статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” №796-XII від 28.02.1991 року (далі - Закон №796-XII), особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Статтею 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.
Початкова величина (3 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Із аналізу наведеної правової норми видно, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії станом на 01.01.1993 року не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986 року) по 31.07.1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону №796-XII - є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.
При цьому, особам, які додатково проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 року у справі №565/1829/17, від 26.09.2018 року у справі №205/4589/16-а та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років станом на 01 січня 1993 року, необхідно пов`язувати з моментом аварії, а саме вказаний період проживання слід обраховувати з 26.04.1986 року по 01.01.1993 року. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони гарантованого добровільного відселення, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на ЧАЕС.
Як слідує із матеріалів справи, позивач у період з 01.09.1985 року по 15.07.1987 року у навчався у м.Києві, в інший період проживав та працював у м. Фастів, Київської області.
Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи затверджено постановою Кабінетом Міністрів Української РСР від 23.07.1991 року №106 « Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» (далі - Постанова №106).
Відповідно до вказаної Постанови, м. Фастів, Київської області, не відноситься до населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення.
Таким чином, доказами, долученими до матеріалів справи, не підтверджено факт постійного проживання (роботи) позивача в зоні гарантованого добровільного відселення понад 3 роки, відтак він не набув права на пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
При цьому, колегія суддів вважає, що наявність у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 4) дає йому право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, в тому числі й на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, однак не підтверджує факту постійного проживання, постійного працевлаштування чи постійного навчання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 роки з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 1 січня 1993 року.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, відтак такі задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2025 року у справі №260/2721/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич