ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.01.2026 Справа № 914/2920/25 
За позовом: Вищого приватного навчального закладу “Львівський медичний фаховий коледж “МЕДИК”, м. Львів
до відповідача: Акціонерного товариства “Українська залізниця” в особі філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд”, м. Львів
про визнання недійсним договору

Суддя Никон О.З.
Секретар судового засідання Тарас Ю.Р.

За участю представників:
від позивача: Романець А.Б. – представник;
від відповідача: Бондар М.Л. – представник

ВСТАНОВИВ:
На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Вищого приватного навчального закладу “Львівський медичний фаховий коледж “МЕДИК” до відповідача: Акціонерне товариство “Українська залізниця” в особі філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд” про визнання недійсним договору про реструктуризацію заборгованості № 201-ФБМЕС-22/Ю від 30.12.2022 із застосуванням наслідків недійсності правочину.
Хід розгляду справи.
Ухвалою суду від 24.09.2025 відкрито загальне позовне провадження.
Ухвалою суду від 23.12.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 14.01.2026.
У судовому засіданні 14.01.2026 представник позивача просив задоволити позовні вимоги та визнати недійсним договір.
Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити.
Аргументи сторін.
Позовна заява обґрунтована тим, що заборгованість позивача перед відповідачем зі сплати орендної плати за користування нерухомим державним майном за період з 12.03.2020 по 30.03.2021 не існувала, що унеможливлює її реструктуризацію у зв`язку з відсутністю предмета договору.
Відповідач у відзиві на позов ствердив, що саме позивач звернувся до нього із пропозицією укласти договір; звернув увагу на преамбулу договору, яка містить посилання на справу № 914/3053/21; протягом дії договору позивач не звертався із пропозицією розірвати спірний договір, натомість відповідач звертався з претензією про сплату заборгованості, яка залишена без реагування; позивач наголошував на відсутності предмету договору, однак не надав суду належних та допустимих доказів наявності обставин, які б вказували на помилку щодо суми договору, як і не надає доказів неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, та не доводить, що ця помилка дійсно була і має істотне значення; відповідач як державне акціонерне товариство, має спеціальну правоздатність, оскільки через спеціальний порядок формування статутного капіталу та управління справами товариства, наділене особливими правами та обов`язками в частині використання та розпорядження майном; оскільки спірне майно внесене державою при його утворенні до статутного капіталу товариства, то останнє користується ним на праві власності, а не на праві господарського відання, так як даний правовий режим застосовується виключно до майна, що визначене спеціальними нормами.
Обставини справи. 
На розгляді Господарського суду Львівської області перебувала справа № 914/3053/21 за позовом Акціонерного товариства “Українська залізниця” до Вищого приватного навчального закладу “Львівський медичний фаховий коледж “Медик” про стягнення 1 992 336, 38 грн заборгованості за договором оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності №62 від 02.01.2003.
У постанові апеляційної інстанції від 09.06.2022 у зазначеній справі суд встановив такі обставини:
02.01.2003 Львівська державна залізниця (Орендодавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю центр “Медик” (орендар) уклали договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності №62 (договір), відповідно до п.1.1. якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, площею 2950,0 кв.м., розміщене за адресою: м. Львів, вул. Поліщука, 76, на І-му, 2-му, 3-му, 4-му поверхах, що знаходиться на балансі Дистанції цивільних споруд на ст. Львів, вартість якого визначена згідно з актом оцінки і становить за експертною оцінкою станом на 01.10.2002 1 800 268,00 грн.
Додатковою Угодою №1 від 03.03.2008 до договору оренди №62 від 02.01.2003 пункт 1.2 договору оренди викладено у редакції: “Майно передається в оренду з метою розміщення приватного навчального закладу”. Пункт 3.1 викладено в такій редакції: “З врахуванням змін до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 із наступними змінами, в тому числі і змінами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2006 № 1846, орендна плата за Договором за перший повний базовий місяць (лютий 2008) після її перерахунку з березня 2008 згідно з рішенням господарського суду Львівської області від 03.03.2008 № 21/356, що є складовою частиною цієї Угоди, складає 22912,36 грн. без ПДВ”.
Додатковою угодою від 01.11.2011 до договору оренди № 62 від 02.01.2003 внесено зміни та зазначено “з врахуванням змін до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду - державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 із наступними змінами, в тому числі і змінами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2006 № 1846, орендна плата за договором за перший повний базовий місяць (листопад 2011) після її перерахунку з березня 2008 складає 41 773,40 грн без ПДВ”.
Додатковою угодою №3 від 17.07.2012 до договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності №62 від 02.01.2003 внесено зміни до вступної частини договору та змінено у всіх відмінках “Львівська держана залізниця” на “Державне територіально-галузеве об`єднання “Львівська залізниця”.
Додатковим договором від 17.05.2018 до договору оренди нерухомого майна від 02.01.2003 № 62 встановлено, що орендодавцем майна, визначеного договором оренди від 02.01.2003 № 62 є ПАТ “Укрзалізниця”. Пунктом 3 внесено зміни у розділ 1 “Предмет договору”, в пункті 1.1 слова “Дистанції цивільних споруд на ст. Львів”, замінити словами - “виробничого підрозділу “Львівське територіальне управління” філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд” публічного акціонерного товариства “Українська залізниця”. Пунктом 4 у розділ 3 “Орендна плата” п. 3.1 викладено в редакції: “Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 04.10.1995 №786, за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року становить 41773,4грн. без ПДВ. Орендна плата за перший місяць оренди - грудень 2015 визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за наступний місяць”. Пункт 3.3 викладено в редакції: “Орендна плата 100% перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця. Одержувач коштів - виробничий підрозділ “Львівське територіальне управління” філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд” публічного акціонерного товариства “Українська залізниця” не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним.
Як зазначено в додатковому договорі від 17.05.2018, такий укладено у зв`язку з утворенням ПАТ “Укрзалізниця” відповідно до Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства “Українська залізниця”" та керуючись ст.15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
27.04.2021, номер запису 1004151450000053345, було проведено державну реєстрацію юридичної особи, яка утворена в результаті перетворення, Вищий приватний навчальний заклад “Львівський медичний фаховий коледж “Медик”, який є правонаступником товариства з обмеженою відповідальністю “Медичне училище “Медик” ЄДРПОУ 19168831.
Відповідно до п.10.7. договору оренди №62, реорганізація орендодавця чи орендаря, або перехід права власності на орендоване майно третім особам, не визнається підставою для зміни або припинення чинності цього договору і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна (його правонаступників), за винятком випадку приватизації орендованого майна орендодавцем.
Приписи закону, положення Статуту АТ "Українська залізниця" та умови договору оренди №62 з наступними змінами і доповненнями дають підстави для висновку про те, що на час укладення договору оренди №62 і дотепер нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, площею 2950,0 кв.м., розміщене за адресою: м. Львів, вул. Поліщука, 76, на І-му, 2-му, 3-му, 4-му поверхах було і є державним майном. Адже Додатковий договір 17.05.2018 до Договору оренди №62 укладено у зв`язку з утворенням ПАТ “Укрзалізниця” відповідно до Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства “Українська залізниця”" та керуючись ст.15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
Орендна плата теж визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 04.10.1995 №786. 
Таким чином, наданий позивачем витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером 191212494 від 03.12.2019, згідно з яким власником будівлі Літ А-4 загальною площею 3181,1 кв.м. за адресою: м. Львів, вул. Поліщука, 76, названо АТ "Українська залізниця", а форма власності приватна, - в силу свого статусу не може спростувати чи заперечити положення Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", Статуту АТ "Українська залізниця", договору оренди №62 з наступними змінами і доповненнями. 
Докази, які б підтверджували зміну форми власності нежитлового приміщення, площею 2950,0 кв.м., за адресою: м. Львів, вул. Поліщука, 76, на І-му, 2-му, 3-му, 4-му поверхах, з державної на приватну, у матеріалах справи відсутні. 
Отже, орендодавець державного майна (АТ "Українська залізниця") зобов`язаний був забезпечити відповідне нарахування орендної плати на період карантину згідно з приписами постанови Кабінету Міністрів України від 15 липня 2020 року № 611. Проте, в частині нарахування орендної плати за період з березня 2020 року по квітень 2021 року (для розміщення приватного навчального закладу) позивач не застосував приписи цієї постанови.
Суд апеляційної інстанції на підставі встановлених обставин справи констатував, що орендоване індивідуально визначене нерухоме державне майно, що знаходиться на балансі Дистанції цивільних споруд на ст. Львів, (нежитлове приміщення, площею 2950,0 кв.м., розміщене за адресою: м. Львів, вул. Поліщука, 76, на І-му, 2-му, 3-му, 4-му поверхах) відповідач використовує як приватний навчальний заклад, що відповідає критеріям, визначеним постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 2020 року №611. Тому, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, орендар Вищий приватний навчальний заклад “Львівський медичний фаховий коледж “Медик” звільняється від орендної плати, який орендує приміщення для розміщення приватного закладу освіти.
01.12.2022 позивач подав відповідачу лист, в якому зазначив, що судовий розгляд у справі № 914/3053/21 у Верховному Суді триває, тому бажаючи завершити спір, маючи намір продовжувати співпрацю на взаємовигідних умовах, запропонував сплатити орендну плату за період з березня 2020 року по квітень 2021 року із розстрочкою платежу на три роки, зважаючи на складний фінансовий стан та війну в країні.
Ухвалою Верховного суду від 20.12.2022 касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2022 у справі № 914/3053/21 закрито.
30 грудня 2022 року сторони уклали договір про реструктуризацію заборгованості № 201-ФБМЕС-22/Ю, відповідно до пункту 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Кредитор та Боржник домовились про реструктуризацію кредиторської заборгованості з орендних платежів та нарахованих сум штрафних санкцій, а сама інфляційних нарахувань, 3% річних, пені за період з березня 2020 року по квітень 2021 року включно, що виникла у Боржника перед Кредитором за договором оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 62 від 02.01.2003 року, шляхом розстрочення на 24 календарних місяців без відстрочення її погашення (далі – реструктуризація заборгованості).
Згідно з пунктом 2.1 договору сума заборгованості, що підлягає реструктуризації відповідно до пункту 1.1, розділу 1 цього Договору, становить 1 897 234, 25 грн.
У пункті 2.2 договору викладено графік погашення заборгованості.
Цей Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками (у разі наявності) і діє до 30.12.2025 (пункт 7.1. договору).
Поряд з цим, позивач вважає, що наявні правові підстави для визнання договору про реструктуризацію недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину.
Норми права та мотиви, якими суд керувався при прийнятті рішення, висновки суду.
Сторони у справі 02.01.2003 уклали договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності №62.
У межах справи № 914/3053/21 встановлено, що на час укладення договору оренди №62 і на дату ухвалення постанови судом апеляційної інстанції нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, площею 2950,0 кв.м., розміщене за адресою: м. Львів, вул. Поліщука, 76, на І-му, 2-му, 3-му, 4-му поверхах було державним майном; впродовж спірного періоду, за який заявлено до стягнення заборгованість зі сплати орендної плати, а саме, з березня 2020 року по квітень 2021 року відповідач звільнений від орендної плати.
Враховуючи приписи статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи № 914/3053/21 не підлягають повторному доказуванню в межах цієї справи.
Тому доводи відповідача суд відхиляє в цій частині.
Водночас предметом позову в цій справі є визнання недійсним договору про реструктуризацію заборгованості № 201-ФБМЕС-22/Ю від 30.12.2022 із застосуванням наслідків недійсності правочину, яким реструктуризовано заборгованість зі сплати орендної плати, а саме, з березня 2020 року по квітень 2021 року та нараховані на неї інфляційні втрати, 3% річних та пеня на загальну суму 1 897 234, 25 грн.
У позовній заяві позивач ствердив про недійсність договору, водночас посилаючись на приписи статті 638 Цивільного кодексу України зазначав про відсутність істотної умови договору – його предмета.
Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Суд встановив, що істотною умовою договору будь-якого договору, у тому числі і договору про реструктуризацію заборгованості є його предмет.
Для можливості укладення договору про реструктуризацію боргу повинно існувати основне зобов`язання. Обов`язковою передумовою укладення таких договорів є наявність простроченого основного боргу.
Водночас, суд у межах справи № 914/3053/21 встановив факт відсутності основного боргу, оскільки відповідач був звільнений від сплати орендної плати з березня 2020 року по квітень 2021 року.
Тобто фактично на позивача оскаржуваним договором покладено обов`язок сплатити неіснуючу заборгованість, оскільки обов`язку зі сплати орендної плати за спірний період не існувало.
Відповідно до законодавчого визначення правочином (угодою, договором) є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Договір про реструктуризацію змінює цивільні права та обов`язки, однак не можна змінити те, чого не існує.
Оцінка правочину, втіленого у відповідному паперовому документі, не може обмежуватися перевіркою його реквізитів чи формальних ознак; вона має охоплювати зміст документа, реальний намір сторін, їх волевиявлення на досягнення обумовленого змістом правочину правового результату.
Отже формальне викладення сторонами у письмові формі та підписання договору із зазначенням суми заборгованості, за відсутності простроченого зобов`язання з їх сплати, не свідчить про досягнення згоди щодо істотної умови договору – його предмета. 
Тому предмет реструктуризації в цьому випадку відсутній, що жодним чином не спростовано відповідачем.
Наслідком відсутності погодженого предмета договору є його неукладеність, тобто відсутність самого факту вчинення правочину. Неукладений договір не створює для сторін жодних прав та обов`язків і не може слугувати підставою для сплати коштів. 
Суд враховує, що за сталою та послідовною практикою Верховного Суду, у разі, якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше) (аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц).
В процесі розгляду справи суд з`ясував, а обидві сторони підтвердили, що умови оскаржуваного договору не виконувались, кошти позивач відповідачу не сплачував. 
Тому правові підстави для визнання договору недійсним на підставі статті 215 Цивільного кодексу України та застосування реституції (беручи до уваги невиконання договору) відсутні.
Щодо застосування наслідків недійсності правочину, також слід зазначити, що неукладений договір не створив юридичних наслідків, тому класична реституція, передбачена для недійсних правочинів, до нього не застосовується.
Стосовно доводів відповідача про те, що позивач звернувся до нього із пропозицією укласти договір; посилання на преамбулу договору, відсутність пропозицій розірвати спірний договір, то суд вважає за необхідне зазначити про таке. 
Проаналізувавшши матеріали справи, беручи до уваги рішення суду у справі №914/3053/21, в якому встановлено відсутність боргу ВПНЗ "Львівський медичний фаховий коледж "Медик" перед АТ "Укрзалізниця" та заслухавши пояснення сторін, такі доводи суд також вважає за необхідне визнати неспроможними спростувати сам факт відсутності предмета договору, а як наслідок – його неукладеність.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 77 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. 
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).

Щодо судових витрат.
На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.
Керуючись статтями 73, 74, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в строки, визначені статтею 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 28.01.2026.

Суддя Никон О.З.