ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 598/1539/25	Головуючий у 1-й інстанції Левків А.І. 	
Провадження № 22-ц/817/91/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення сторін цивільну справу №598/1539/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2025 року, ухвалене суддею Левківим А.І., повний текст якого складено 20 жовтня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
До суду звернулось ТОВ «Юніт Капітал» з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що 22 січня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачкою по справі ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №904725233, згідно якого відповідачу було надано кредит в розмірі 25560 грн.
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до боржників, в тому числі і до ОСОБА_2 на суму зазначену у Реєстрі прав вимоги.
05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» укладено Договір факторингу №05/0820-01 відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до боржників, в тому числі і до ОСОБА_2 на суму зазначену у Реєстрі прав вимоги.
04 червня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та позивачем укладено Договір факторингу №04/06/25-Ю, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до боржників, в тому числі і до ОСОБА_2 .
Заборгованість відповідачки по вказаному кредитному договору становить 50399.06 грн, з яких: 23578.56грн - заборгованість по тілу кредиту; 26820.50 грн – заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом. Вищевказаий борг виник внаслідок неналежного виконання відповідачкою умов договору, а тому позивач звернувся до суду із даним позовом.
Відповідно до відповіді №1615695 від 29 липня 2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .
Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт капітал» 50399.06 грн заборгованості за кредитним договором, а також 2422.40 грн сплаченого судового збору та 7000 гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Зокрема зазначає, що долучений до позовної заяви кредитний договір не мітить підписів сторін, в тому числі в порядку ЗУ «Про електронний цифровий підпис» та ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг».
Також, посилаючись на постанову Верховного Суду у справі 545/1750/21 від 29 травня 2024 року, вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що саме позивач будь-яким способом застосував ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання саме відповідачем цього одноразового ідентифікатора, а також у справі відсутні докази реєстрації саме позивача у інформаційно-телекомунікаційній системі відповідачів, відсутні докази отримання саме позивачем коштів згідно з оспорюваними кредитними договорами, тому наявні достатні правові підстави для судового захисту прав та інтересів останнього.
Крім того, мотивуючи доводи щодо відсутності у позивача права вимоги за спірним кредитним договором, апелянт послався, зокрема, на постанову Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17, де суд зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі, чого позивачем не надано.
Також вказує, що згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Тобто, апелянт вважає, що право вимоги за спірним кредитним договором не могло виникнути у позивача, оскільки такий був укладений через декілька років після укладення договору факторингу від 28 листопада 2018 року.
У відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ «Юніт Капітал» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду — залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.
Вважає, що суд першої інстанції, вірно встановивши усі обставини, надав належну оцінку доказам у справі, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Згідно ч.ч.1, 3 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи категорію та складність даної справи, справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.
Судом встановлено наступні обставини.
22 січня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачкою по справі ОСОБА_2 укладено кредитний договір №904725233, згідно якого відповідачу було надано кредит в розмірі 25560 грн, що підтверджується самим договором та паспортом споживчого кредиту (а.с.11-12).
Надалі, додатковими угодами до вказаного кредитного договору від 22 січня 2021 року, 28 лютого 2021 року, 24 квітня 2021 року сторони погодили продовження загального строку надання кредиту та строку оплати наступного чергового платежу, в зв`язку із неможливістю виконання позичальником умов договору (а.с.13-14).
Згідно платіжного доручення від 22 січня 2021 року ОСОБА_2 було перераховано 25560 грн на платіжну картку (а.с.21).
На ухвалу суду про витребування доказів АТ КБ «ПриватБанк» було надано інформацію, що на ім`я ОСОБА_2 в банку імітовану банківську картку № НОМЕР_1 (IBAN НОМЕР_2 ). На вказаний рахунок клієнту за період з 22 січня 2021 року по 27 січня 2021 року було зараховано 25560 грн. Номер телефону, на який відправляється інформація про підтвердження операцій за вказаною платіжною карткою НОМЕР_3 . Надана інформація підтверджується випискою по вказаному рахунку за період з 22 січня 2021 року по 27 січня 2021 року.
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу №28/1118-01, а в подальшому додаткові угоди, відповідно до умов яких до позивача перейшло право грошової вимоги до боржників, в тому числі і до ОСОБА_2 на суму зазначену у Реєстрі прав вимоги, що підтверджується самими договором факторингу, додатковими угодами №19, №26, №27, №31, №32, витягом з Реєстру прав вимоги №142 від 13 липня 2021 року, актом звірки взаємних розрахунків станом на 31 грудня 2021 року зі сплати суми фінансування (а.с.26-34).
05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» укладено Договір факторингу №05/0820-01 відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до боржників, в тому числі і до ОСОБА_2 на суму зазначену у Реєстрі прав вимоги, що підтверджується самими договором факторингу, Реєстром прав вимоги №9 від 30 травня 2023 року (а.с.35-38).
04 червня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та позивачем укладено Договір факторингу №04/06/25-Ю відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до боржників, в тому числі і до ОСОБА_2 на суму 50399.06 грн, що підтверджується самими договором факторингу, витягом з реєстру боржників та актом прийому-передачі реєстру боржників від 04 червня 2025 року (а.с.40-44).
Згідно позовної заяви та виписки з особового рахунку за кредитним договором заборгованість по сплаті кредиту станом на 25 червня 2025 року становить 50399.06 грн, з яких: 23578.56 грн - заборгованість по тілу кредиту; 26820.50 грн – заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом (а.с.49).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності, а також того, що відповідачем боргові зобов`язання перед позивачем в добровільному порядку не виконані.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 6 цього Кодексу передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.
Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.
Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору.
Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі «Інтернет» або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.
За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Як було вірно встановлено судом першої інстанції, кредитний договір був вчинений сторонами в електронній формі, яка відповідно до ст.207 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми. Первісний кредитор свої зобов`язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором, що підтверджується, зокрема, випискою АТ «ПриватБанк» по рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 (IBAN НОМЕР_2 ), на який відповідачці 22 січня 2021 року було зараховано 25560 грн, тобто суму, яка вказана у кредитному договорі. Номер телефону на який відправляється інформація про підтвердження операцій за вказаною платіжною карткою - НОМЕР_3 , який також зазначений у заявці на отримання грошових коштів в кредит від 22 січня 2021 року, графіку платежів та додаткових угодах від 16 лютого 2021 року, 28 лютого 2021 року, 13 березня 2021 року, 21 березня 2021 року, 30 березня 2021 року, 11 квітня 2021 року, 24 квітня 2021 року про продовження загального строку кредитування.
Таким чином, у суду немає підстав вважати, що відповідачка ОСОБА_2 не отримувала від первісного кредитора на виконання умов договору №904725233 від 22 січня 2021 року грошових коштів в сумі 25560 грн і доводи апеляційної скарги цього не спростовують.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду у справі 545/1750/21 від 29 травня 2024 року, у якій останній зробив висновок про те, що оскільки матеріали справи не містять доказів того, що саме позивач будь-яким способом застосував ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання саме відповідачем цього одноразового ідентифікатора, тому наявні достатні правові підстави для судового захисту прав та інтересів останнього, колегія суддів відхиляє, оскільки у наведеній відповідачем справі Верховний Суд встановив розбіжність між даними особи позичальника, електронної адреси, прізвища позичальника, в тому числі його мобільного номеру телефону, який не належить відповідачу, в той час як у справі, що переглядається жодних сумнівів у достовірності та належності наявних в матеріалах справи доказів у колегії суддів немає.
Крім того, відповідачка по справі ні у відзиві на позовну заяву, ні у апеляційній скарзі не заперечувала факту отримання кредитних коштів, а лише посилалась на неналежність доказів, наданих позивачем.
З приводу договорів факторингу колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України).
Згідно з статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16.
Однак, на думку колегії суддів, помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що право вимоги за спірним кредитним договором не могло виникнути на підставі договору факторингу, який був укладений раніше, оскільки у вказаних вище правових позиціях Верховного Суду касаційний суд вказував на те, що така майбутня вимога можлива, однак за умови її визначеності.
Тобто, колегія суддів вважає, що укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» 28 листопада 2018 року договір факторингу №28/1118-01, є триваючим правочином та додатковими угодами до даного договору №19, №26, №27, 31, 32 його термін дії неодноразово продовжувався до 31 грудня 2024 року включно. В межах строку дії вказаного договору можливе відступлення прав вимоги, в тому числі і майбутніх, але лише у разі їх визначеності, конкретності та індивідуалізації, що може бути оформлено шляхом укладення додаткових угод.
Доводи апеляційної скарги про недоведення позивачем факту набуття права вимоги за спірним кредитним договором у зв`язку з ненаданням позивачем доказів переходу права вимоги, посилаючись на постанову Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17, є безпідставними, оскільки у згаданій справі Верховного Суду умовами Договору факторингу та Договору відступлення-1 було передбачено, що права грошової вимоги вважаються відступленими в день отримання клієнтом (стороною 1) в повному обсязі оплати за такими договорами.
У справі, що розглядається, згідно з п.4.1 договорів факторингу від 28 листопада 2018 року №28/1118-01, укладеного між ТОВ «Таліон плюс» (Фактор) та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) та від 05 серпня 2020 року №05/0820-01, укладеного між ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» (Фактор) та ТОВ «Таліон плюс» (Клієнт), право вимоги від Клієнта до Фактора переходить в день підписання Сторонами Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному Додатку.
Згідно з п.1.2 договору факторингу від 04 червня 2025 року №04/06/25-Ю, укладеного між ТОВ «Юніт Капітал» (Фактор) та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» (Клієнт), перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання Сторонами Акта прийому-передачі Реєстру Боржників згідно з Додатком №2.
У відповідності до вимог вказаних вище договорів факторингу, наявні в матеріалах справи реєстри прав вимог, а також Акт прийому-передачі Реєстру Боржників за договором факторингу №04/06/25-Ю від 04 червня 2025 року підписані сторонами та скріплені печатками відповідних Товариств.
Отже, встановлені під час розгляду даної справи обставини є відмінними від тих, що були предметом перегляду Верховним Судом у справі № 905/306/17.
Це ж стосується і постанов Верховного Суду у інших справах, на які посилається апелянт, оскільки у них судами надавалась оцінка ознакам договору факторингу, в той час як у справі, що переглядається, фактично вирішується питання щодо порядку відступлення права вимоги за договорами факторингу.
У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів дійшла висновку, що право вимоги за кредитним договором №904725233 від 22 січня 2021 року, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_2 перейшло до позивача.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідачки аліментів за попередній період.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не можуть бути підставою для скасування рішення суду.   Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2025 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України оскарженню не підлягає.

Головуючий 
Судді