Справа № 638/757/26
Провадження №1-кп/638/1263/26
В И Р О К
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
21 січня 2026 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника- адвокатки ОСОБА_4 
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові матеріали кримінального провадження № 62025170020002986 від 05 березня 2025 року стосовно ОСОБА_5  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з незакінченою вищою освітою, перебуває у фактичних шлюбних стосунках, має неповнолітню доньку, інвалідності, хронічні захворювання спростовує, раніше судимого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , військовослужбовця водія- електрика військової частини НОМЕР_1 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, 

встановив:
Вимоги ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зобов`язують солдата ОСОБА_5 захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.
У відповідності до вимог ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (зі змінами), ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV, солдат ОСОБА_5  під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
Відповідно до п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Згідно вимог ст. 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків він зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові. Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Статтями 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, визначено необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.
Указом Президента України № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 26.03.2022, строком на 30 діб.
Указом Президента України № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 26.04.2022, строком на 30 діб.
Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 годин 30 хвилин 25 травня 2022 року, строком на 90 діб.
Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.
Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.
Однак, солдат ОСОБА_5 , перебуваючи на посаді діловода технічної частини військової частини НОМЕР_1 під час проходження військової служби 24.12.2024 вирішив стати на злочинний шлях, та діючи умисно, в умовах воєнного стану, без дозволу командування та поважних причин тимчасово, вирішив незаконно ухилитися від проходження військової служби та провести час на власний розсуд.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 в порушення вищевказаних нормативно-правових актів, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів та начальників, за відсутності законних підстав та поважних причин 24.12.2024 вчинив самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 , пункт тимчасової дислокації якої розташовувався за адресою: АДРЕСА_2 .
Доводячи свій злочинний умисел до кінця, солдат  ОСОБА_5 в період з 24.12.2024 по 20.11.2025, в умовах воєнного стану, незаконно перебував поза межами місця несення служби, а саме місця тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , що розташовувалось в районі АДРЕСА_2 та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та без поважних причин. 
За час відсутності на службі  ОСОБА_5 обов`язки з військової служби за посадою не виконував, в правоохоронні органи, органи державної влади або органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення від військової служби та про його причини не повідомляв, вільний час проводив на власний розсуд до 20.11.2025.
20.11.2025 ОСОБА_5 добровільно прибув до Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Полтаві повідомив про себе і вчинений ним злочин, а також про бажання виконувати обов`язки військової служби.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, визнав повністю та пояснив, що при обставинах, зазначених в обвинувальному акті, він дійсно був зарахований до списків військової частини НОМЕР_1 в якої проходив військову службу за мобілізацією, був обізнаний щодо введення воєнного стану в Україні та положень Статуту ВС ЗСУ, Дисциплінарного статуту ЗСУ і відповідних Законів України. 14 грудня 2024 року він пішов на військове заїдання. Коли повернувся 23 грудня 2024 року з`ясувалось, що бойове завдання сформоване було не коректно, що могло поставити особливий склад в небезпеку. На підставі вказаних даних виник конфлікт, після чого ОСОБА_5 покинув частину та до листопада 2025 року перебував за місцем свого проживання.У подальшому його повідомили про необхідність прибути до ТУ ДБР, куди він приїхав. Будь-яких поважних причин, які б обумовлювали його ухилення від військової служби не мав. Він розумів, що ухиляючись від військової служби, вчиняє злочин. У вчинені вказаного злочину щиро кається. 
Оскільки обвинувачений ОСОБА_5 та інші учасники судового провадження у судовому засіданні не оспорювали вказані вище фактичні обставини справи, суд відповідно до вимог ст. 349 ч. 3 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин, які ніким не оспорюються. 
Показання обвинуваченого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
За згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які правильно розуміє обвинувачений та інші учасники судового провадження і які ніким не оспорюються, при цьому у суду не було сумнівів в добровільності та істинності їх позиції, суд вважав недоцільним дослідження решти доказів щодо обставин, які сторонами кримінального провадження не оспорювались. Тому, суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження справи, що характеризують особу обвинуваченого.
При цьому суд роз`яснив обвинуваченому та іншим учасникам судового провадження, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати визнанні ними фактичні обставини справи в апеляційному порядку.
Аналізуючи вищевикладені докази суд вважає про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ст. 407 ч. 5 КК України кваліфіковані вірно, так як він, своїми умисними діями вчинив самовільно залишення місця служби без поважних причин, вчиненого в умовах воєнного стану.
При визначенні обвинуваченому ОСОБА_5 виду та розміру покарання суд враховує суспільну небезпечність та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення-злочину, данні про особу обвинуваченого, який був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , безпосередньо брав участь у виконанні бойових завдань по захисту Держави Україна, за час проходження військової служби характеризується посередньо, судимий, на диспансерному обліку в ОДН та МПНД не перебуває.
У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 судом визнаються щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 судом не встановлено.
Крім того, судом також враховується та обставина, що в результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_5 наслідків, які могли бути віднесені до категорії тяжких не настали. 
Таким чином, враховуючи приписи ст. 50 КК України, згідно яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, приймаючи до уваги дані, які характеризують особу ОСОБА_5 , наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, відношення до скоєного злочину, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, обставин вчинення вказаного кримінального правопорушення-злочину, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливо лише в умовах ізоляції його від суспільства, з призначенням йому міри покарання, у межах санкцій ч.5 ст.407 КК України, а саме у виді позбавлення волі на відповідний строк.
Суд вважає, що таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 тримається під вартою по вказаному кримінальному провадженню з 09 січня 2026 року.
Запобіжний захід ОСОБА_5 до набранням вироком законної сили, суд вважає необхідним залишити без змін - тримання під вартою.
Процесуальні витрати, позовні вимоги та речові докази по кримінальному провадженню відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. 373, 374 КПК України суд, -

У Х В А Л И В:
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання, на підставі цього закону у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, з відбуттям покарання в кримінально - виконавчій установі закритого типу.
Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_5 рахувати з 09 січня 2026 року.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід, обраний щодо засудженого ОСОБА_5 залишити без змін – тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор».
Судові витрати відсутні.
Позовні вимоги не заявлені.
Відповідно до ст. 532 КПК України вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок відповідно до ст.ст. 393, 395 КПК України може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду, протягом 30 діб з моменту проголошення, а засудженим ОСОБА_5 той же строк, з моменту вручення йому копії вироку.
Згідно зі ст. 376 КПК України копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в Дзержинському райсуді м. Харкова копію цього вироку, подавши відповідну заяву.
Вирок постановлено в нарадчій кімнаті в одному примірнику.
Повний текст вироку складено 21 січня 2026 року.

Суддя ОСОБА_6